Jsme si vědomi toho, že dynamika rozvoje
naší vyspělé socialistické společnosti,
rozmach vědecko-technické revoluce doslova s každým dnem přináší
rostoucí nároky na ideovou a uměleckou úroveň
i společenskou účinnost nové tvorby,
na umělecké mistrovství, na tvůrčí odpovědnost výtvarníků
i na organizátorskou práci našich svazů.
V tomto směru jsou pro nás podnětné i závazné závěry
15. plenárního zasedání ÚV KSČ. V souladu s tím musíme v práci
našich svazů i fondů a zejména pak v uměleckých komisích
pečlivě vážit, co naši socialistickou výtvarnou kulturu
skutečně obohacuje, co jí neprospívá, nebo dokonce škodí.
I nadále musíme bojovat proti kýči a neumění,
které zdravý estetický cit našich občanů odmítá.
Sochy nejrůznějších tvarů a velikostí,
plastiky, mozaiky a reliéfy. Denně kolem nich chodíme.
Vznikly jako součást masové výstavby škol,
sídlišť, kulturáků i mostů.
Těmto socialistickým výtvorům věnujeme dnešní Retro.
Proč se vůbec do veřejného prostoru umisťovaly sochy a výtvarná díla?
To navazovalo na tradici, která byla,
protože socha do veřejného prostoru patří snad od prvních měst,
která se dochovala.
Jak probíhal výběr umělců pro realizace ve veřejném prostoru?
Ten výběrový systém byl jenom jeden.
To znamenalo, že se to přizpůsobovalo
stále jednomu a témuž vkusu, takže v záplavě stereotypních soch
se velmi málo objevují originální věci.
Jak se díváme na umělecká díla z doby socialismu dnes?
Já mám dojem, že zbylo přece jenom něco, co má trvalou platnost.
Jako státní zakázky jich ročně vznikaly desítky.
Stát u každé nové výstavby mohutně podporoval
její uměleckou výzdobu.
Veřejný prostor tak dostával nové dominanty.
Není bohužel žádnou novinkou, že uniformní vzhled
některých našich sídlišť je předmětem kritiky jejich obyvatel.
Ale nemusí tomu tak být vždycky.
Plných 900 kilogramů má hmotnost plastika z hořického pískovce,
která byla dnes instalována za pomoci jeřábu
na sídlišti Lhotka v ulici Dolejšího.
Sedící dívka je autorským dílem akademických sochařů
Luboše Růžičky a Stanislava Zipeho a sochaře kamene Františka Rudy.
Velké množství zakázek zajišťoval v první řadě zákon,
díky kterému každá státní stavba, např. vznikající sídliště,
školy, polikliniky nebo administrativní budovy,
vydala 1 až 4 procenta z celkového rozpočtu
na uměleckou výzdobu. Díky tomu pak vznikla
celá řada výtvarných dominant ve veřejném prostoru.
Mělo to své ideologické opodstatnění,
protože tak ta pravidla fungovala v zemi našeho největšího vzoru.
Nikdo si netroufal to zrušit, ale myslím si,
že vůbec nebyl důvod to rušit, že to bylo velmi užitečné,
velmi příjemné pro tvorbu prostředí. Co si budeme povídat,
určitě to bylo příjemné i pro výtvarníky.
Vlastně to navazovalo na tradici, která byla,
protože socha do veřejného prostoru patří snad od prvních měst,
která se dochovala.
Je to takový zvyk, který si společnost vyhrazuje,
aby prostředí, v němž lidé žijí, ve městech trošku zlidštilo.
To je dobře. O to se usilovalo od baroka.
Všechny morové sloupy a postavy svatých,
to všechno byla součást prostoru, v němž člověk žil.
Kruhová betonová plošina a podstavec na Novotného lávce
prozrazují už dnes celkový vzhled prostoru,
kde bude stát pomník Bedřicha Smetany.
Socha sama, která byla odlita do bronzu
v Závodech umělecké kovovýroby, byla dnes za přítomnosti autora
národního umělce Josefa Malejovského
odevzdána investorovi - Výstavbě hlavního města Prahy.
Dodejme ještě, že autorem celkového architektonického řešení
je profesor Bedřich Hanák a že pomník má být
slavnostně odhalen 12. května při příležitosti
100. výročí skladatelova úmrtí a v den zahájení Pražského jara.
Lidé vnímají sochy Gottwaldů a jiných náčelníků,
pokud sochy nebyly odstraněny, jako něco,
co je mimo lidské chápání, že to připomíná jen tu dobu.
Ale já mám dojem, že bychom byli obrovsky nespravedliví,
protože vznikly taky plastiky, které se vztahovaly především
k člověku a nikoliv k ideologii.
26 metrů výšky, skoro 400 metrů čtverečních plochy.
To jsou parametry dosud největší československé mozaiky,
jež bude zdobit průčelí nové budovy KNV na ústeckém náměstí.
Výtvarný návrh se v ateliéru zasloužilého umělce Miroslava Houry
zrodil už před čtyřmi lety. Její skutečnou podobu však mohou
ústečtí obyvatelé sledovat, stejně jako autor, až dnes.
Bujaré období pro uplatnění výtvarného umění
ve veřejném prostoru započalo už v 50. letech.
Mohutná výstavba a ideologicky komplikovaná doba
samozřejmě nahrávala především sochám s budovatelským záměrem.
O to znatelnější změna pak přišla v 60. letech,
která do měst vnesla především abstraktní plastiky.
Chtěli splnit poslání socialistického realismu,
že to bude figurativní, že to bude srozumitelné.
Nechtěli se věnovat lidské figuře, kde by si zadali s režimem.
Sochy pomáhaly a pomáhají dodneška to místo jakoby určovat,
že tohle je pro děti, tohle je spíš hodně veřejný prostor
a tohle je třeba neutrální místo, které ozdobí kinetická plastika.
Byly takové nebo ještě některé v Praze zůstaly,
jako volavky nebo abstraktní kompozice.
Už řadu večerů věnoval zdejší čtyřčlenný kolektiv
tomuto 12 metrů dlouhému kolosu, který se v hale ani nedá postavit.
Váží kolem 5 tun.
Při pohledu na něj si sotva představíte jeho pravý účel
a definitivní podobu.
Zřejmě nejpřesnější představu má akademický sochař
zasloužilý umělec Rudolf Svoboda. V jeho ateliéru se zrodil návrh
vertikální plastiky s ukazatelem času.
Bude umístěna před novou stanicí metra Sokolovská trasy B.
Nahoře ve skleněné kouli budou dvoje velmi přesné radiohodiny,
dole ve výklenku pak číselníky ukazující v každém okamžiku čas
na deseti místech zeměkoule.
Od 50. let do první poloviny 70. let
jsou ty věci velmi kvalitní a pak se ty kvalitní věci
našly spíš na sídlištích, která vznikala jako celek.
Třeba Jihozápadní Město v Praze to mělo nejpropracovanější.
Nebo Ďáblice měly krásnou kompozici těch výtvarných prvků.
Tam se ty věci najdou dobře a ty špatné,
to je bohužel v každé profesi.
Motivy výtvarných děl většiny stanic souvisejí
s částí města, s názvem místa, kde lidé vstupují do podzemí.
Vestibul Flory ozdobily keramické stély s rákosím a trávou,
se zelenými rostlinami, prostě s flórou.
K podzemní galerii patří samozřejmě i bezprostřední okolí.
A nejen na stanici Kačerov.
Krásným výtvarným dílem je například zelená oáza
na náměstí Jiřího z Poděbrad, kterou vytváří zajímavá kašna
i s odpočívadly.
Pane Davide, jak se jako umělec díváte
na všechny ty sochy, reliéfy, mozaiky z doby socialismu?
Velmi ambivalentně, rozporuplně,
protože mě samozřejmě vždy v mém mládí značně iritovaly
a vždycky jsem v nich viděl zosobněný režim,
právě ta divná, ničím definovaná estetika mi strašně vadila.
Nebylo to tím, že se umělci tehdy snažili vyhnout politickým tématům,
nedávat je do těch děl, tak vznikali ptáci, nahé dívky.
Jak kteří.
My sedíme konkrétně v prolézačce nebo v klouzačce
naší významné sochařky Evy Kmentové.
Pro ni to asi byl důvod k nějaké obživě.
To znamená, že asi musela udělat nějaký kompromis.
Myslím, že ho udělala zdárně, že pořád ta socha,
ta prolézačka je pro mě něčím inspirativní
a přenesli se v čase.
Kdyby byla trošku opravená, tak by mohla fungovat bez problémů.
Je pravdou to, že mnozí ti, kteří chtěli uniknout diktátu
socialistického vědomí a umění, se snažili o tyto zvířecí motivy,
ale i často podivně abstrahující.
Vlastně ty podivně abstrahující věci jsou nejstrašnější,
protože se to tvářilo jako umění,
ale nemělo to s tím nic společného.
Tam tehdy hlavně platil ten čtyřprocentní zákon.
Jasně, to je pravda, to dneska už není.
To je svým způsobem škoda, to bych úplně nerušil.
Některé věci se musely zrušit, ale tohle bych určitě nerušil,
protože dneska investoři a pak architekti se většinou
domnívají, že to už je zbytečné a sami sobě si vystačí,
ale je to hrozné, možná že i hroznější
v některých věcech, než to bylo před lety.
Tím neomlouvám tu dobu 70. a 80. let.
Kdo vlastně rozhodoval o tom, jestli na sídlišti vyroste
taková socha nebo třeba kosmonaut?
Kam se umístí a který umělec ji vytvoří?
Zjistila to Petra Schubertová.
Těžko odhadnout, kolik z nich sní o tom,
že se stanou dobyvateli vesmíru. Na 150 třeťáčků z celého Mostecka
dnes mělo pro takový sen rozhodně silnou inspiraci.
Ještě před tím, než složili pionýrský slib,
kosmonaut Vladimír Remek odhalil plastiku Interkosmos
sochaře Ivana Záleského, která bude ode dneška zdobit
prostranství před kulturním centrem v Mostě.
Dětské sny pominou, ale možná že právě atmosféra
dnešního dne, která tu pro děti zůstane uchována,
je po letech někomu z nich připomene.
V té době vznikla celá řada zajímavých věcí
mimo ty úplné ptákoviny, které byly poplatné režimu,
ale většinou na nich v nějakých sídlištích
nebo tak jako na okraji, protože jsme měli
v těch projekťácích naše kolegy, architekty stejně generačně staré,
které nebavilo dělat jen paneláky.
Tohle byl takový jejich únik, že si tam něco zkusili
prosadit, nějaký kus krajiny nebo nějaký objekt,
který je potěšil na duši.
Třeba tato trojice, do které si každý může promítnout svoje.
Je to beseda, jsou to tři kameny, jsou to tři králové,
tři královny, lidé, kteří si povídají.
O to se dá dobře opřít, kluci po tom určitě lezou, lezli.
Pokud je někdo okřikoval, tak to možná nedělal úplně správně,
protože speciálně tyto tři kameny vypadají, že jsou na to připraveny.
Český ústav hydrometeorologický se bude letos stěhovat
do nové budovy, která se v Komořanech právě dokončuje.
Dnes v jejím foyer osazoval zasloužilý umělec
akademický sochař Josef Hvozdenský měděný tepaný reliéf,
jehož centrálním motivem je slunce
a který výtvarně symbolizuje proměny počasí
i činnost Českého hydrometeorologického ústavu.
Reliéf má rozměr více než čtyři čtvereční metry
a jistě se bude líbit pracovníkům a upoutá i návštěvníky budovy,
odkud budou nyní vycházet předpovědi počasí pro ČSR.
Podmínkou pro získání státní dotace a následné realizace děl bylo
nejprve schválení komisí Svazu československých výtvarných umělců.
Ten výběrový systém byl jakoby jeden.
To znamená, že se to přizpůsobovalo stále jednomu a témuž vkusu,
takže v záplavě stereotypních soch se málo objevují originální věci.
Je téměř pravidlem, že čím ten sochař byl,
dejme tomu, na okraji toho systému, tak tím většinou má
ty věci kvalitnější.
To znamená, že plastika od Jirky Nováka je úplně geniální.
To je zrovna příklad výtvarníka,
který po roce 1968 nesměl publikovat, nevystavoval.
Nikdy nebyl v komunistické straně.
Myslím, že byl i vyhozen
z armádního sboru výtvarných umělců,
ale přesto nějakým způsobem má na sídlištích
kolem Prahy hodně realizací. Nějakým způsobem,
když se sešla kvalitní komise, tak vybrala kvalitní návrh.
Ten investor, teď se říká investor,
tedy stavebník musel mít i poradce, kteří mu řekli:
To by bylo dobré, ten Gebauer je dobrý.
Nechcete si ho vybrat?
Tímto prostoduchým způsobem to postupovalo.
Pak to musel schválit ten, kdo na to dával peníze.
Pak se to zadalo umělci, který na tom díle pracoval.
Tyto záležitosti, co jsme víceméně dělali,
byly velmi okrajové, takže tam nějaká zvláštní idea nefungovala.
Tam šlo o to, aby to doplnilo ten kus krajiny
nebo architektury, a víceméně to byly věci,
které měly trošku užitkový charakter,
takže altán, kousek skály, hřiště nebo nějaká ozdobná soška.
Tohle doslova zarostlé umění asi kolemjdoucímu mnoho nepoví.
Na doslova skrytou plastiku nás upozornil
jeden z klatovských diváků. My jsme ji skutečně objevili
před podnikem výpočetní techniky v okresním městě.
Nic proti zeleni nemáme, ale výtvarné dílo
by asi zakrývat neměla. Že jde o ležící ženu,
jsme se museli totiž dozvědět odjinud.
Okrasné keře měly plastiku původně zdůraznit, ale čas,
jak vidíte, vykonal své. Možná se na tomhle prostranství
vůbec s uměleckým dílem nemuselo počítat
a sedmdesát tisíc korun ušetřit a peníze využít jinak.
A jak nám bylo po natáčení přislíbeno,
klatovští občané ode dneška plastiku uvidí,
a tak nebudou muset už sami poodhalovat roušku tajemství.
Jaký je osud těch soch dneska?
Je škoda, že většina z nich mizí ve sběrných surovinách.
Škoda je to, že se spíš dneska v kontextu současného umění
do veřejného prostoru současné zajímavé věci nedostávají
na rozdíl od té doby, byť byly poplatné,
tak přece jenom existovaly, takže já bych netvrdil,
že to je škoda, ale u některých mi to je líto.
Je nějaký rozdíl v tom, jak kdysi za socialismu
fungoval veřejný prostor, jaký měl účel,
jaké sochy v něm byly a jak je to dnes?
Rozdíl je zásadní v tom, že v současnosti se spíš hledá
povolení k tomu, aby vůbec nějaká taková socha
nebo objekt mohl existovat. Často současní politici nebo ti,
co o tom rozhodují na magistrátech,
mají k současnému umění volný, eufemistický nebo žádný vztah.
Uvidíme, co bude se točit za třicet let,
když už tady třeba já nebudu, asi určitě tady nebudu.
Budou sedět jiní lidé v nějaké jiné mé
nebo jiné Gebauerově soše a budou říkat:
Co to ta doba vlastně byla?
Ta demokracie na přelomu tisíciletí?
Najednou zjistíte, že nic moc.
Sochy, mozaiky, plastiky z dob socialismu.
Jsou stále kolem nás. Máme o ně ještě vůbec zájem?
Nebo je většina z nich odsouzena k zániku?
Památník československo-sovětského přátelství v Plzni
na Charkovském nábřeží získává nyní svou definitivní podobu.
Obelisk Družba doplnila v areálu tato rozměrná bronzová plastika
mladé ženy s draperií, která symbolizuje vděčnou vlast
i současné společné úsilí obou bratrských národů
o mírové budování socialismu. Přes svoji vážnost a slavnostnost
si celá kompozice zachovala sympatické rysy
čistého obyčejného lidství.
Se změnou režimu se posunula i funkce veřejného prostoru
a z jeho výzdoby se stávají často jen torza,
která jako by už neměla patřit tam, kam byla původně zasazena,
k sídlišti, škole nebo správní budově.
Často končí na skládkách, ve sběrných dvorech
nebo pod údery sbíječek.
Ten režim ze své podstaty byl orientovaný na veřejný prostor.
Pochopitelně to dělal někdy dost špatně,
ale tím, že tomu věnoval energii, čas a peníze,
tak veřejný prostor skutečně nějakým způsobem fungoval.
Urbanisté nebyli jen komunisté, byli zároveň vzdělaní
a měli nějaký plán, protože měli takovou ideu,
že lidé budou v těch buňkách vlastně jen přespávat
a jinak budou žít veřejným komunistickým životem,
což je opozice oproti tomu, jak funguje raný kapitalismus,
který se snaží člověka z veřejného prostoru vytlačit
a zatlačit ho do prostoru, kde platí za to, že tam je.
Každý centimetr čtvereční si na sebe musí vydělat,
takže je to trošku problematičtější,
ale pořád tam zůstane takový veřejný prostor
typu dětská hřiště, nástup do školy, park,
kam ta plastika patří, téměř by se dalo říci bytostně.
Myslím si, že plastiky mají svůj význam, zůstanou tam.
Doufám, že to není typický příklad, jak končí tyto plastiky
z minulého režimu, ale zrovna v tomto případě
na Základní škole Plamínkové se bohužel stalo to,
že asi před měsícem tady proběhla rekonstrukce přední fasády,
a přitom byla odstraněna kovová plastika,
která vlastně zabírala kompozičně celý přední prostor fasády.
Vždy musí být věc méně kvalitní nahrazena věcí kvalitnější.
Tady vidíme jasný příklad toho, že objektivně kvalitní věc
je nahrazena naprosto podřadnou. Problémem těchto realizací
a jejich drastického zacházení v současné době je způsoben tím,
že po revoluci v roce 1989 památkáři neposouvají hranici
dál do období komunismu asi z důvodu ideologické složitosti.
Myslím, že dvacet let je už dost dlouhá doba na to,
abychom si uvědomili, že to není žádné ideologické dědictví,
že to je kulturní dědictví, které je tady pro nás,
a že bychom měli v péči o něj pokračovat.
Já mám dojem, že zbylo přece jenom něco,
co má trvalou platnost.
A čas rozhoduje velice často o tom,
co přetrvá a která hodnota má právo na to,
aby byla obhajována.
Jsme na místě, kde dřív na Prahu shlížel Stalin.
Dnes tu čas odměřuje metronom.
Jak důležitou součástí veřejného prostoru,
jako jsou parky a náměstí, byly a jsou podle vás sochy,
mozaiky, reliéfy a další objekty? Všímáte si jich?
Zajímají vás? A máte k nim nějaký vztah?
Napište nám na www.retromanie.cz.
Za týden na viděnou.
Skryté titulky: Věra Kotlínová Česká televize, 2010