Chtěli jste se za socialismu trochu pobavit, rozptýlit?
Pak jste mohli vyrazit do kina.
K vidění byly kromě tuzemských, sovětských i filmy západní,
vždy řádně prověřené a ideologicky nezávadné.
Sehnat lístky do kina, to bylo někdy docela umění,
zvlášť když byl na programu
Vinnetou nebo třeba Dobyvatelé ztracené archy.
S dnešním Retrem se vydáme do kinosálů
i na domácí videoprojekce před listopadem 1989.
Nahlédneme do programu běžných kin.
Český kinový divák dost strádal.
Dozvíme se o utajených promítáních.
Frýda mi zavolal a říkal mi: Milico, poslechněte,
marxismus-leninismus se dá složit i na druhý pokus,
ale Jamese Bonda uvidíte jenom dneska o půlnoci.
Navštívíme domácí videoprojekce.
Patřilo ke správným mejdanům pustit si nějaký americký biják.
V Československu bylo dřív daleko víc kin, než je tomu dnes.
Ale kvantita ještě neznamenala kvalitu.
Podívejte se, co se tehdy v kinech promítalo.
Prosím vás, o jaké filmy je u vás největší zájem?
Největší zájem je o filmy zahraniční produkce.
Nejúspěšnější film loňského roku byl film Tři mušketýři.
Jaké se vám líbí filmy?
Líbí se mi detektivky, potom se mi líbí veselohry.
Když je to pěkně udělaný film, tak se líbí každý.
Viděl jsem v poslední době tři české filmy.
Musím říci, že skoro ani jeden z nich nestál za nic.
Poúnorové biografy byly přímo zapleněny sovětskými filmy,
lidovědemokratickými filmy a těmi českými filmy,
které v drtivé většině s výjimkou pak konce 60. let
byly točeny podle tvrdých ideologických pravidel.
Třeba v 60. letech tady byla distribuce skvělá,
ale potom po vstupu vojsk se to zhoršilo.
V 70. a 80. letech už ta distribuce byla velice špatná.
Platilo pravidlo o procentu filmů z tzv. nesocialistické produkce,
které může být uvedeno.
Samozřejmě to znamenalo, že za dva dovezené bulharské filmy
bylo možné dovézt jeden francouzský, americký či italský.
70. léta jsou jediná v historii znárodněné kinematografie,
kdy bylo zlikvidováno více filmů, než kolik jich bylo nových
do distribuce dáno. Celkem 499 filmů bylo
v průběhu 70. let vyřazeno z distribuce.
Velmi často stačilo, aby emigroval jeden herec,
který v 86. záběru nese tašku, a ten film se ocitl na indexu.
Ten režim byl nesmírně paranoidní.
O nepřijetí filmu rozhodovala dvě auta, velká lednička,
způsob, jak se oblékají. To nebylo, že ošklivý Američan,
který napadal Sověty zcela otevřeně.
I životní standard byl důvodem, proč se ten který film nevzal.
Když se objevilo něco, co ukazovalo materiální nasycenost světa,
tak vzhledem k tomu, že my jsme zde třeba zápasili
o klozetní papír nebo o banány, tak v okamžiku,
kdy něco takového se tam objevilo v plné míře, tak to nebylo žádoucí.
Filmové umění zaujímá významné místo ve výchově
socialistického člověka a je jedním ze základních nástrojů
politického a ideového působení na jeho vědomí.
To byla ta doba, kdy jste na Václavském náměstí,
kde mohlo být tehdy kolem osmi nebo devíti kin,
v době vypjatého měsíce přátelství se Sovětským svazem
nemohl vidět vůbec žádný jiný film než sovětský,
což působilo opravdu depresivním dojmem.
Jak vypukla a trvala v Rusku ta jejich glasnost a perestrojka,
tak už pak zakazování filmů dosáhlo úplné absurdity.
Najednou se stalo, že v podstatě se do distribuce
nedostávala i řada sovětských filmů.
Tak to už bylo pak každému jasné, že tenhle režim to má spočítané,
když už se bojí filmů svého ideologického vůdce.
Když já jsem byl ve třetím ročníku v roce 1988,
tak nás učil Jiří Purš,
což byl generální ředitel Československého filmu.
Učil nás československý film v 70. letech.
My jsme se hádali. Už byl konec 80. let
a teorie Jiřího Purše, kterou vtělil dokonce do nějaké knížky,
že ta zlatá éra nastala v 70. letech,
kdy rozvodněná řeka byla regulována břehy,
tak to byla jeho teorie. My jsme s ní nesouhlasili.
On měl na FAMU o dva roky výš syna, tak možná před námi nechtěl
vypadat úplně za blbce nebo nějak cítil v kostech,
že se blíží nějaký konec, tak bylo skutečně
osm trezorových filmů, které nemohly nikde běžet.
Přes to nejel vlak.
To bylo Ucho, Skřivánci na niti, Den sedmý, osmá noc.
Myslím, že tam dokonce patřila i Radokova Daleká cesta.
To nešlo vidět vůbec nikde - ani v klubu,
ani na nějaké zvláštní povolení. To měl Purš v trezoru.
Aby nám v rámci předmětu dokázal, že se ta řeka opravdu vylila
z břehů, tak udělal takový cyklus, že nám tyto projekce pouštěl.
U sebe v Jindřišské ulici na generálním ředitelství
Československého filmu nám pouštěl tyto filmy.
Začalo to Dalekou cestou, pak jsme viděli Skřivánky na niti.
Dokonce to snad došlo tak daleko, že nám ukázal i Ucho.
To byl takový ten paradox, že nám takhle pod svícnem
v té tmě ty nejvíc zakázané filmy pouštěl Purš.
Možná že tušil, že o dvacet let později o tom budu mluvit
a tyto body mu připíšu k jeho hříchům.
Pokud chtěl člověk vidět i jiné filmy,
než nabízela oficiální distribuce, moc možností neměl.
Ale přesto existovaly způsoby, jak vidět snímky, které byly
pro tehdejší socialistickou kulturu nepřijatelné.
Kde a za jakých podmínek, se dozvíte teď.
Tady v těch dveřích bývalo původní staré kino Ponrepo,
kde se daly vidět archivní filmy. Tady okolo celého domu,
pokračovalo to až na druhý roh a ještě za roh,
vždycky stávala každou středu veliká fronta na lístky.
Opravdu největší fronta vždycky bývala na Vánoce v prosinci,
protože to se hrály filmy jako Help a Perný den.
V té době vlastně tady klidně lidé stáli i přes noc,
že si sem přišli večer, drželi si místo
a přišla na ně řada až druhý den třeba ve dvě.
Dneska to zní neuvěřitelně,
ale skutečně tady se stávalo na kino přes noc.
Pražští diváci měli přece jenom trošku štěstí,
protože mohli vidět celou řadu těchto filmů,
které jsme získali třeba přes filmotéky.
Mohli je vidět v našem archivním kině.
My jsme s tím počítali, takže jsme potom mohli dělat
i takové programy, které bychom třeba
z našich sbírek neměli úplně pokryté.
Na Měsíc letělo Apollo 11 s přistáním
a my jsme tady promítali film, pouze zde a ne jinde, o Apollu 10.
Byly to filmy, které jsme si inkognito půjčovali
na americkém velvyslanectví, respektive dokonce
americký kulturní atašé nám je sem raději vozil osobně.
Tohle kdysi byl archiv a ta druhá polovička patřila
tehdy Filmexportu, to byl jejich příruční sklad.
Jakmile přijel ten správný vůz a vyložily se filmy,
tak pan Frýda opustil naši ředitelnu, zjistil,
co se přivezlo, a podle toho samozřejmě byl
bleskově vydán pokyn, kdy se promítá.
Já jsem měla seznam telefonních čísel
a poctivě jsem těch třicet rodin obtelefonovala,
sdělila sloveso válíme, datum, hodinu a bylo naprosto jasno,
o co jde. Nikdy nikdo se neptal,
kdo přijde, kdo nepřijde, co se bude hrát.
To byla taková džentlmenská dohoda milovníků filmu.
Báli jsme se vždycky, musím říci.
Báli jsme se vždycky, protože to byla zakázaná činnost.
To byly filmy, které sem přišly jako nabídka,
jestli si je náhodou Filmexport nekoupí do distribuce.
Oni se zamysleli, tak měsíc dva přemýšleli
a pak teda řekli, že ne, ale mezitím to vidělo 5 000 lidí.
Samozřejmě existovala kulturní střediska - maďarské, polské.
Projekce organizovali pravidelně Francouzi
a také italské centrum bylo.
Třeba v Adrii vždycky v úterý bylo promítání od Barrandova
speciálně pro tvůrce filmů. Vím, že tam chodil Juraj Herz.
Několikrát jsem se tam dostal právě na jeho jméno.
Tvrdil jsem, že ho znám.
Náš promítač tady ve Filmovém archivu byl řádně
promítačem v nějakém pražském kině, myslím, že Mír Vršovice.
To víte, že i tam se jaksi občas rozžhavil stroj na film,
který nebyl v distribuci.
Prostě bylo to o kontaktech, o vazbách.
Byly tady speciální cykly filmů, jako byl třeba
vědecko-fantastický film, kde se daly vidět i filmy,
které v té době třeba běhaly v Maďarsku, v Polsku.
Nějakou zvláštní výměnou se podařilo, že tady běžely.
Nám se tam podařilo tenkrát přivážet různé filmy
jako krátkodobé zápůjčky z jiných archivů,
takže jsme mohli představit i věci, které v naší sbírce nebyly.
My jsme promítali ty filmy a vždycky jsme
ke každému představení zvali nějakého odborníka,
protože tam byly lety do vesmíru, byly tam utopie atd.
To bylo poprvé, kdy jsem viděl ve filmu Hvězdné války.
Hvězdné války dneska patří k absolutní klasice.
Tehdy byly politicky proskribované a my jsme byli snad jediná země
východního bloku, kde se to nesmělo normálně promítat v kině.
Lístek do Ponrepa stál šest korun a pamatuji si,
že když šly Hvězdné války, že tady obcházelo několik lidí
s transparentem - koupím lístek za sto korun,
což tenkrát určitě nebyly malé peníze.
To nebylo určitě jen science-fiction jako takové.
To byla i ta atmosféra i to, co se nám podařilo vytvořit.
A poctivě řečeno,
mnohokrát ti lidé se pak scházeli dál ještě jinde.
Velmi často se stávalo, že z kina Ponrepo mě doprovázeli,
ještě jsme si povídali cestou přes Letnou, přes most.
Protože jsme tenkrát bydleli v Klimentské ulici,
tak ani přede dveřmi se nebyli ochotni rozloučit.
Nebyli ochotni vnímat, že musím jít koupat miminko,
že musím vystřídat ženu. Pořád by si povídali o filmu
a povídali a povídali. Tak to bylo velice hezké.
To byla třída, Sydney.
Pojď, dáme si to ještě jednou.
Hej, pozor, všichni do práce. Chce to ještě jednou.
V roce 1988 jste natočil studentský film
Co všechno chcete vědět o sexu a bojíte se to prožít.
Ano, to byl film, který napsal můj spolužák Petr Zelenka.
Já bych od vás dneska ještě něco potřeboval.
Takovou maličkost. Hodinku, hodinku a čtvrt. Víc ne.
-Na mě čeká doma žena. -Jasné.
Ono jde v podstatě o cestopisný film.
Myslíte, že to bude někoho zajímat?
Tam ta zápletka hodně odrážela tu dobu v tom,
že Petr Zelenka přišel s takovou nesmírně vtipnou zápletkou,
že původně zdvořilý a slušný překladatel,
který na kšeft tlumočí filmy, které se množí,
dostane nabídku, aby překládal, aby tlumočil pornofilmy.
-Zhloupne z toho natolik... -Má z toho potom úchylku.
Jakýho to jenom měl, to by mě zajímalo.
Jirko!
Ne, takovýho ho neměl, nelži. Takovýho ho nemá nikdo.
No tak Jirko!
Ten tlumočník potom už nemůže mít doma sex se ženou.
Psycholog odhalí, že on už potřebuje k tomu sexu,
že se mu to natolik spojilo s tím tlumočením do cizího jazyka
nebo z cizího jazyka, že on má ten sex spojený
s tou dvojjazyčností, proto doma potom v posteli potřebuje,
aby někdo to, co si s manželkou řeknou nebo vykřiknou,
eventuálně přeložil do němčiny. To se nabídne sám ten psycholog.
Nein.
Pojď ke mně.
Komm! Komm!
Ty jsi taková horká.
Du bist so heiss.
Oh, mein Schatz.
Nástup videotechniky na počátku 80. let umožnil
promítání filmů v domácích podmínkách.
Naši zemi následně zaplavily videokazety s filmy,
o kterých se filmovým fandům do té doby ani nesnilo.
Podívejte se, jak to celé fungovalo.
Mezi veřejností tak nějak pokoutně kolují kazety
trochu pochybného obsahu. Krváky, pornografie atd.
Co s tím? Je to vůbec legální? To je asi otázka pro tebe, Jirko.
Samozřejmě legální to není. Když pomineme aspekty
kulturně-politické, které v tomto případě
vůbec nejsou zanedbatelné, protože se mezi veřejností šíří
programy nejen umělecky pochybné,
ale ideově-výchovně nevhodné programy.
Tady zhruba před 25 lety začala moje práce s videem
nebo s filmem, dá se říci.
Já jsem tenkrát měl nějaký přístup k filmům,
které vlastně tady nebyly tenkrát k dostání.
Ony tady nebyly vlastně dlouho. Ty filmy samozřejmě byly
v jazyce anglickém nebo v tom, v kterém byly natočené.
Tak jsem sháněl někoho, kdo by ty filmy podmlouval.
Šel jsem za svým budoucím kamarádem Mirkem,
který se v životě anglicky neučil, ale přesto anglicky uměl.
Byl to nějaký zázrak.
Ten postup byl vcelku jednoduchý.
Buď jsem měl takový mikrofon, nebo jsem měl taky sluchátka
a mikrofon, jak mají telefonistky.
Pak musela být sluchátka.
A kazeta.
Tím vlastně celý ten proces mohl nastartovat.
Teď záleželo na tom, jestli člověk byl pečlivý
a stálo to za to a ten film byl kvalitní,
tak bylo dobře se na ten film nejdřív podívat
a pak ho znovu pustit, to už se jelo naostro.
Když šlo o filmy méně náročné, tak se jelo naostro bez koukání,
takže člověk netušil, o co šlo, a přesto to překládal.
Já mám pocit, že jsem překládal zhruba všecko, co tady bylo.
Například zrovna tady nahoře leží Apokalypsa.
Ten film je nejenom vynikající, ten jsem miloval.
Fakt jeden z mých nejoblíbenějších filmů,
ale také mimořádně těžký na překládání.
V televizi dávali Ženu za pultem nebo nějakou přihlouplou estrádu
provenience NDR a nebylo na co se koukat.
Teď najednou se sem začaly valit ne desítky, ale stovky filmů,
které byly žánrově někde absolutně jinde.
My jsme samozřejmě všichni byli vyhladovělí po těchto věcech
a hltali jsme to.
Měl jsem to štěstí, že se mi vyhnulo porno,
protože to bylo distribuované z nějakých důvodů
výhradně v němčině. Já jsem překládal z angličtiny.
Toto dilema jsem nemusel řešit.
Videobrak se stal víc než zdatným konkurentem
naší chabé programové výroby. Z toho, co je možné vidět
v mnoha našich soukromých videotékách,
sestavili pracovníci Strojní průmyslové školy ve Strašnicích
pořad, ve kterém učitelům ukazují to, co znají jejich žáci.
Když jste připravovali tento pořad, tak jste vlastně zjistili,
co je v našich soukromých videotékách.
Jak vypadá ten obraz?
Nepřeberné množství, dalo by se říci,
a v kvalitě od špičkové až po naprostý nekoukatelný brak.
My jsme všichni měli takový speciální kufr
se super zakázanými věcmi. Vždycky když bylo echo,
že po nás jdou, tak jsme to šoupli třeba k sousedovi.
Takže já měl část svého archivu taky u souseda,
takže jsme občas takhle běhali s kufry.
Ale nevzpomínám si, že by někoho třeba zavřeli.
Bylo nebezpečné do toho zatáhnout nějaké peníze,
protože z toho koukal kriminál, tak se to částečně z přátelství,
částečně z opatrnosti dávalo lidem zdarma.
Ti si to navzájem půjčovali.
Celou noc se kopírovaly filmy, kopie byly hodně špatné.
Bylo to dobrodružství, bylo to něco, co se nesmělo.
To se nám na tom asi zřejmě líbilo.
Byli lidé, kteří na tom hodně vydělávali.
Já jsem třeba byl v kontaktu s člověkem,
který vždycky přijel mercedesem a měl na sobě bobří kožich.
V legitimaci měl napsáno, že je uklízeč v nemocnici.
Kvalita těch osmých kopií už byla tak příšerná,
že se na to prakticky nedalo koukat.
Ale zase měl ten člověk pocit, že viděl něco, co by jinak neviděl.
Kolikrát jsme na to koukali na černobílé televizi.
Sice jsme měli video, ale nebyla k dispozici barevná televize.
Spousta lidí chodila ke mně domů, tam se to střídalo jako v kině.
Video tenkrát šlo v jednom kuse.
Ten člověk si natáhl do bytu třeba deset lidí,
které vůbec neznal. Znal jenom tři z toho,
takže ani nevěděl, takže tam byla taková důvěra.
Lidé měli videokazety, vzájemně si je nahrávali.
Fungoval výměnný obchod, který dnes bychom označili za pirátství.
V té době ovšem pirátství byla do jisté míry součást
protirežimního nebo disidentského hnutí
a každý na to byl pyšný.
Asi největší nával před kinem jsem zažila na film
E. T. Mimozemšťan.
400 lidí chtělo do sálu a uvaděčky nestíhaly.
Na jaké filmy jste do kina chodili vy?
Který z nich vás zaujal? Napište nám a taky hlasujte
a soutěžte o nejhezčí retrofotku na www.retromanie.cz.
Mějte se hezky a za týden na viděnou.
Skryté titulky: Věra Kotlínová Česká televize, 2010