PÍSEŇ
Přijela pouť a lidí proud zaplnil na návsi kdejakej kout.
Řetízák, cukrová vata, tygr v manéži.
Poutě a cirkusy měly vždycky svoje kouzlo
a nabízely únik od každodenní reality.
Platilo to i v dobách socialistického Československa.
Dnešní Retro vás vezme do šapitó i na kolotoč
a za lidmi, kteří jimi žili.
Na svá vystoupení a život zavzpomínají cirkusové legendy.
Byly jsme jenom čtyři děvčata, tak to bylo atraktivní.
Bylo to v Evropě i ve světě ojedinělé.
Na školní docházku státní cirkusy dbaly.
Měli jsme jednu maringotku, která byla škola.
Na pouti zjistíme, jak se dělaly kolotoče.
S výrobou atrakcí to bylo tehdy daleko složitější,
protože se to všechno v podstatě dělalo na koleně.
Svezeme se s vámi na matějské.
Říká se tomu matějská, pouť to není,
protože pouť má být u nějakého místa,
které se tak nazývá, u kostela, tak to tady není, ale trvá to.
Jezdili ze štace na štaci a svá čísla často
předváděli i v zahraničí. Táto, zahraj!
V první reportáži vás vezmeme do světa československých cirkusů.
S lidmi kolem maringotek natáček Tomáš Voženílek.
Fyzická kultura je v našem národě už dávno na vysokém stupni.
A někteří nadšenci si ji zvolili za životní povolání.
Taková první fáze postátňování rodinných podniků
skončila v roce 1951, kdy byl ustaven národní podnik
Československé cirkusy, varieté a lunaparky.
Byly vytvořeny různé cirkusové podniky v podstatě tří druhů.
Ty velké, které jsou celostátní a zároveň mezinárodní,
středně velké, které jezdily po Československu,
a malé rodinné cirkusy spíš po vesnicích, po menších místech.
Začínala jsem jako dítě v roce 1948.
To jsme byli zrovna v Maďarsku.
Bratr a tatínek dělali balanční perže a nožní žebřík,
takže mě zapasovali do svého vystoupení.
Pak pomalinku se trénink pořád stupňoval.
Když mi bylo čtrnáct patnáct,
tak už jsem měla samostatné vystoupení na laně.
Protože jsem si umanula udělat nějaké vystoupení,
které nikde není, tak jsem přemýšlela a dostávala jsem
ze Západu i z Východu časopisy. Zjistila jsem,
že není žádné balanční číslo s děvčaty.
S nimi jsme začaly dělat balanční tyče.
Byly jsme jediné na světě, protože jsme byly čtyři děvčata.
Navíc jsme dělaly triky, které nedělali ani muži.
Jednoduchou nálepkou je právě cirkus Humberto.
Je to třeba to, kolik tady vlastně měli
drezur šelem, tygrů, lvů, drezury slonů. Dá se říci,
že naši artisté, ať to bylo v tradičních disciplínách,
ať to byly perské tyče, žongléři, tak naši artisté byli špičkoví.
Jéjejeje, jéjejeje.
Pane Berousku, představte nám toho vašeho banditu.
Jmenuje se Kristýnka a je to pravnouče medvídka,
který hrál Šest medvědů s Cibulkou.
-Zpívat! -Brum, brum.
Tam je hodina zpěvu, máte-li zájem.
Ani ne, ti žáci příliš bručí.
Když jsem přijel do Spojených států amerických,
tak nikdo nevěřil, že medvěd třeba jezdí na motorce,
na kole nebo na koloběžce. Mohu vám říci,
že kolikrát se stalo, že se vsázeli lidé,
že medvěd, který jezdí na motorce, je převlečený člověk v kůži.
Takovou sázku jsem kolikrát vyhrál, už mě to ani nebavilo,
protože to bylo každou chvilečku.
Mohu vám říci, že při vystoupení do Spojených států
mně Československé státní cirkusy daly učitele,
který byl zároveň ošetřovatel u medvědů,
protože mám tři děti, které chodily do školy,
takže se učily ve Spojených státech.
Zájem o vystoupení hvězd sovětských manéží v šapitó
cirkusu Slovan na Letenské pláni je nebývalý.
Vždyť jde také poprvé v Československu o přehlídku
téměř 50 umělců Sojuzgostcirku, kteří tu svým uměním,
neobvyklými artistickými výkony, drezurou téměř 80 zvířat
přispívají k oslavám 30. výročí trvání československých cirkusů.
Rusové měli návrháře na kostýmy, měli inženýra na rekvizity,
měli tam choreografa, měli tam muzikanta,
takže oni si něco dali do hlavy, teď se to zkoušelo,
rekvizity se dělaly, předělávaly.
U nás jsme to dělali všechno na koleně.
Sehnat tehdy dělníky k cirkusu...
Dokonce jsem jednou měla i takovou nabídku,
že bych měla jet do Ruzyně, abych tam nabrala vězně,
kteří se odtamtud budou vracet. Nábor byl příšerný.
Lidem se nechtělo. Ono to nebylo moc placené,
takže tam většinou jako dělníci chodili takoví,
kteří se už nikde jinde neuplatnili.
-A k té Ruzyni došlo? -K Ruzyni nedošlo.
Nedošlo, protože přece jenom se to hledalo jinde.
Jednou jsem se tam dokonce jela podívat.
To byla taková samostatná akce, ale pak jsem to vzdala.
Ony ty obličeje nevypadaly dobře.
Lidé, kteří měli pracovat u cirkusu,
tak vlastně museli být oprsklí, protože vzdělání nebylo potřeba,
protože stavěči a dělníci kolem toho nepotřebovali vůbec nic.
Je třeba říci, že od 50. let všichni artisté museli mít
stejně jako jiní umělci takzvané přehrávky.
Přehrávky měly i politickou složku, takže někdy to nabývalo
z dnešního pohledu komických rozměrů.
Ale dovednost převládala, ta byla nejdůležitější.
Je pravda, že když jsem v archivu četl tip na hodnocení
z těch přehrávek, tak někdy třeba jenom
ta samotná věc politických postojů mohla toho člověka docela ohrozit.
V přírodě je zima dobou spánku.
I cirkus se zastavil na svém putování.
Odpočívá.
Ale jen zdánlivě.
Je to marné. Než jsem přišel sem do zimoviště,
měl jsem představu o zimním cirkusu,
že je zapadaný celý sněhem a všichni spí
a odpočívají na novou sezonu. Ovšem je to úplně jinak, že?
Mám obavy, že podobného názoru je celá řada lidí.
Ovšem pravda to není, protože zajetím cirkusu
ze svých zájezdů do zimoviště nastává perná práce pro všechny.
Nejradši vzpomínám na okamžiky, kdy jsem mohla,
a většinou ve svém volnu, jezdit do Horních Počernic.
Když cirkusáci zazimovali, tak spousta jich bydlela
v maringotkách, většina jich bydlela i v Horních Počernicích,
protože tam měli svoje domečky.
Horní Počernice jsou léta hlavním městem českých cirkusů.
Tady máme dvě manéže.
Jedna je pro šelmy, druhá byla pro koně a slony.
Tady byly chodby, zvěřince s klecemi.
Tady byly stáje, takže to je zrcadlově stejné.
V polovině března se maringotky s našimi artisty rozjedou do světa.
Nová čísla, která přes zimu nacvičili v Horních Počernicích,
se jistě budou líbit.
Nám nic nechybělo. My jsme si svoji práci odbyli.
My jsme dováželi devizy a valutu našemu státu,
tak samozřejmě ministerstvo kultury nad námi drželo ruku.
Podnikali, byl to vlastně jeden z posledních příkladů
soukromého podnikání u nás v té době.
Já jsem tam dostávala nabídku, že jsem mohla zůstat ve Wuppertalu.
Měla jsem dělat trenérku za dobré podmínky,
ale nezůstala bych tam.
Za prvé bych ublížila bratrovi, který se také artistikou živil.
Nevěděla jsem, jestli by ho pak pustili ven
nebo jestli by neměl ještě nějaké těžkosti.
Za druhé jsem tady měla rodiče a ty bych neopustila.
Mrzí mě jedna věc. Artisté a umělci
z bývalého Československa byli na špičkové úrovni.
Mohli jsme závidět druhým státům Polsku, Maďarsku,
Německu, Bulharsku, třeba i Rumunsku,
protože tyto státy mají svůj stabilní cirkus kamenný.
Tradice, nízká poptávka a také obrovské výhody
cestujících cirkusů, které přijedou za divákem.
Nikdy nebyl až tak silný tlak, který by přinutil
tehdejší státní orgány, aby rozhodly o stálém cirkusu.
Chodila jste jako malá holka do cirkusu?
No chodila...
Byla jsem párkrát v cirkusu, protože to děti láká.
Samozřejmě mám nějaké vzpomínky na to, spíš jako malá holčička,
protože jsme jezdili někam na prázdniny,
tak tam jezdíval cirkus do Nové Paky.
Tam jsem asi dvakrát byla v cirkusu.
Udělalo to na mě ohromný dojem té velikosti.
Dokonce když jsem chodila do základní školy,
tak tam přišla jednou holčička, tam byl cirkus.
Asi čtrnáct dní nebo tři týdny s námi chodila
a my jsme k ní tak vzhlíželi, ona byla moc hezká, droboučká,
myslím starší, ale právě jsem si uvědomila,
že oni jsou jiná společnost, jsou takoví uzavření.
Ona byla taková vážná, i když vlastně byla komediantka,
jak si oni říkali, takže jsem si uvědomila,
že oni jsou úplně jiné společenství a těžko se tam proniká.
Já si toho hodně vážím, já jsem etnolog.
Já si myslím, že právě ta jejich společnost,
to mimořádné soužití rodin, ta majetková záležitost,
to je něco, co je věčné. Já si myslím,
tak jak Eduard Bass v Cirkusu Humberto to popsal,
že to v podstatě trvá, že v té minulé generaci,
ke které se obracíme, ta druhá půlka 20. století,
že to ještě dávno bylo dodržováno.
Chodila jste jako malá na poutě?
Na poutě samozřejmě pořád, to mi je velice blízké.
Poutě měly duchovní rozměr.
Během doby socialismu duchovní rozměr ztrácely,
i když třeba někde na vesnicích si ho ještě podržely.
Většinou se o pouti chodívalo i do kostela.
Ano, to byl základ. Ono to dodneška je,
protože se to navrátilo, ale ano, vy jste to správně řekla,
protože za socialismu ti pánové vládcové nechtěli,
aby se náboženství projevovalo veřejně.
Kdo šel do kostela, měl problémy, ale tam se to dalo.
Ale tady kolem těch poutí, ta procesí a tak, to se nesmělo.
Ono se to jako přetrhlo. Ale přece jenom ta pouť
jako lidová slavnost, to se smělo,
takže z toho zůstala jenom ta materiální sféra,
to znamená kolotoče, houpačky, krámky, vypravení pouti v rodině.
Mojí nejoblíbenější atrakcí na pouti byla střelnice.
Tam jsem pokaždé nechala spoustu peněz a zlomených špejlí.
Teď se vypravíme do západních Čech
a mimo jiné zjistíme, co je to Halli Galli.
Na, vyzkoušej to.
Školní léta jsme měli pestrá, protože kam jsme přijeli,
jsme museli chodit do školy. Některou látku jsme uměli zpaměti,
o některou jsme úplně přišli, tu jsme podle tehdejších osnov
vynechali tím, jak jsme pořád cestovali, ale to byly krásné časy.
Byli jsme mladí, bylo to pěkné.
Člověk se seznámil s mnoha lidmi, kamarády, spolužáky.
Mělo to své kouzlo.
Stavěly se atrakce, velký řetízkový kolotoč tatínek postavil,
houpačky, střelnice, další bicyklový kolotoč,
zkrátka to, na co se v té době finančně stačilo.
Nebylo to tak pěkné, tak načančané, jako jsme to mívali,
protože dodělávky jsou vždy nejdražší na té atrakci.
Váš tatínek byl i konstruktérem, když to teď poslouchám.
Svým způsobem ano. Všechna řemesla, která existují,
truhlář, zámečník, elektrikář, natěrač,
to všechno musí naši lidé umět. Naší nejpopulárnější atrakcí,
kterou jsme se tenkrát prosadili, bylo Halli Galli.
Asi v roce 1967 sem přijel italský lunapark.
Nám se ta bedna líbila, tak jsme to okoukli
a tatínek měl pár kamarádů, konstruktérů, inženýrů.
Tak mu to spočítali, změřili a postavili jsme Halli Galli,
sice na jiném principu toho mechanismu,
ale na jízdu to bylo naprosto shodné.
Dělali jsme to svépomocí, ale ohledně Halli Galli
to bylo dost technicky i finančně náročné,
takže na tom se podílelo i město Klatovy,
což na tehdejší dobu byl unikát,
že město do toho dalo něco společného.
Já mám v srdíčku to Halli Galli, protože to už mi bylo osmnáct,
když jsme s tím vyjeli, to bylo v roce 1972.
Byli jsme s tím první v republice.
To mám pořád v srdci a pořád ji ještě dodneška máme.
Tam je podepsán váš tatínek. Dodnes ta atrakce slouží?
Ano, dodneška je funkční, dodneška šlape.
Úrazů tolik nebylo, alespoň ne v tehdejším Československu.
Atrakce nebyly tak náročné na všechno, jako jsou teď.
Řekl bych, že u toho byli i zodpovědnější lidé.
-Také návštěvníci byli možná jiní. -Určitě, zcela určitě návštěvníci.
Ti se chovali zkrátka jinak. Ti se šli pobavit.
Ti tam nešli dělat výtržnosti, předvádět se tam před někým.
V tomhle směru určitě ta doba byla mnohem lepší.
Byly víc navštěvované.
Dřív na každé vesnici jste měl školu, hospodu, obchod.
Dneska tam není ani škola, ani obchod, ani hospoda,
takže nemá ani význam tam na poutě jezdit.
Tak spíš lidé jezdí za námi na větší poutě.
Ale jezdí jich čím dál tím míň.
Jaký byl rozdíl mezi městskou poutí a tou vesnickou?
Já jsem ještě zažila pouť, matějská pouť, pražská,
nejslavnější snad ve střední Evropě, největší.
Já jsem se třeba dočetla, že tam chodilo snad
sto tisíc lidí za ty týdny, to byla úžasná věc.
Zase to byla tato záležitost, protože původně se tam chodilo
do kostela ke svatému Matěji, což je malý kostelíček v Šárce,
a odtud se potom táhly postupně boudy a atrakce
až na náměstí do Dejvic. Asi v polovině 50. let pánové
řekli ne, to nejde, protože to byla pouť ke svatému Matěji,
takže to ne, tady to ruší dopravní ruch,
tak se to přeneslo na Výstaviště. Ale co se přeneslo?
Přenesly se jen velké atrakce, nejen lochnesky,
ale ruská kola, dnes je to adrenalinová zábava,
ale takové to lidové podhoubí, okurky v láku a perníčky
a všelijaké trumpety, co dělali lidé z vesnic kolem,
to se tam už přenést v tu dobu nemohlo.
A zase se to uťalo, ale zase to pokračuje nějakým způsobem.
Říká se tomu matějská, pouť to není,
protože pouť má být u nějakého místa, které se tak nazývá,
u toho kostela, tak to tady není, ale trvá to.
To je také zajímavá záležitost.
Tam třeba bývaly starodávné atrakce.
Říkalo se tomu peklo. To byly temné chodby,
do kterých se jelo ve vozíčku, a na vás vyběhl nějaký kostlivec.
-To jsem milovala. -To já taky.
To bylo výborné. To byl strašidelný hrad.
To bylo něco podobného.
Já vím, že my máme v muzeu z těchto atrakcí panoptikum,
voskové figuríny, které se hýbou a dělají strašné věci.
Pojďme na matějskou, nejznámější pouť u nás.
V době, kdy se stěhovala do Parku kultury a oddechu
Julia Fučíka, tedy na dnešní Výstaviště,
byl pan Helfer ještě malým klukem. Dnes už může vzpomínat a vyprávět.
Už jeho prarodiče vystupovali v ochotnickém divadle
a vodili loutky.
Otec koupil jeden prvních řetízáků na elektromotor.
Ve dvousetleté rodinné tradici pokračuje také Karel Helfer
se svou rodinou, mimochodem pochází z osmnácti dětí.
Můj brácha se třeba narodil v Brandýse,
další brácha třeba v Lovosicích, další brácha v Litoměřicích,
kde se tenkrát jezdilo.
Do Parku kultury a oddechu Julia Fučíka se malý Karel
stěhoval ve stejném roce jako matějská.
A co si při vzpomínce na tu dobu vybavuje?
Bylo to zkrátka krásnější. Tady je pustina.
Tady jsou haly, tady bylo plno stromů.
Tady jsme si hráli na schovávanou.
Jsme ale na pouti, a tak se dívejme.
Vedle srdcí z perníku, tureckého medu, balonků,
různých přívěsků nás nakonec čekalo poslední překvapení.
V pátek jste ho v televizi viděli naposledy
a dnes si ho už můžete koupit na pouti.
Je to známý Sandokan na tričku.
V celé levé části jsme viděli supermoderní věci,
důstojné 21. století.
Pojďte si koupit žetonky.
Když si představím, že jsem sem chodil s dětmi
a měli jsme na to tak stokorunu nebo maximálně sto dvacet korun,
tak to bychom měli dneska jednu atrakci.
Dneska to už finančně asi tak vypadá
a odpovídá to celému finančnímu chodu.
Tato lochneska je stará asi 80 let.
-Kde se vyráběla? -Ve Staré Boleslavi.
Potom byli další výrobci. To byl třeba pan Hanuš.
Ten vyráběl zvonkové dráhy. Potom třeba Antonín Staubert.
Ten kupoval zvonkové dráhy a dělal z toho lochnesky.
Takhle člověk dělal atrakce na koleně.
Neexistovalo, ta doba to vůbec nedovolovala.
Dneska si můžete dovézt, co chcete.
Dneska si zajedete třeba do Spojených států amerických
a dovezete si atrakci, která nebude mít tady konkurenci.
My jsme v parku byli několikrát a vždycky tam bylo veselo.
To bylo každý rok nebo co si pamatuji.
Den tisku, Den Rudého práva, toho bylo hodně.
Sem přijížděly autobusy, já nevím, pět, šest, osm autobusů.
Vystoupili kluci, holky, omladina, v krojích,
červené šátky kolem krku a bylo to líbivé.
Já jsem kolikrát si sám sedl a koukal jsem se na to představení.
Bylo to krásné, bylo to pěkné.
-A pak šli na vaše atrakce. -Jasné.
Bavili se, pustili chlup, pustili peníze.
Byli jsme nejlepší ve světě?
To je dost těžká otázka.
Já si myslím, že jsme určitě byli dobří.
Některá světová čísla jsme měli,
ale říci, že jsme byli úplně nejlepší...
Nemohu říci nic špatného na dobu minulou,
protože my jsme měli pasy do celého světa,
kam jsme odcestovali, kdykoliv jsme chtěli,
na Západ, kamkoliv jsme vyjeli, to jsme měli obrovskou výhodu.
Já jsem netoužil po žádném kapitalismu.
Chtěl bych říci, že jsem ani netoužil mít svůj soukromý podnik.
Já doufám, že děti to převezmou po nás
a že to povedou aspoň tak, jako to vedeme my,
a že to bude dobré, protože tady je nejdůležitější
láska k tomu a odpovědnost.
Vezměte si, kolik lidí se na tom vozí a spoléhá na vás,
že to bude všechno v naprostém pořádku.
Nesmí selhat nic. Ani technika, ani lidský faktor.
To se musí mít pořád na mysli a sledovat to.
Provazochodci ve výšce nad manéží provádějí náročné číslo.
Udržet rovnováhu není jednoduché a divákům se tají dech.
Jaké jsou vaše vzpomínky na cirkusy, poutě a kolotoče?
Napište nám a také hlasujte a soutěžte o nejhezčí retrofotku.
Podrobnosti najdete na www.retromanie.cz.
Mějte se hezky a za týden na viděnou.
Skryté titulky: Věra Kotlínová Česká televize, 2010