Na úvod našeho výročního přehledu máme otázku.
Jaký byl v tomto roce ten váš největší sportovní výkon?
Ne, netipujte slavná jména, nepřivolávejte tváře z obrazovky.
Máme na mysli vás osobně. Rok 1981 byl přece plný sportu.
Byly tu desetitisíce nejrůznějších příležitostí.
Laviny lyžařů na tratích Jizerské padesátky
nebo Bílé stopy Slovenského národního povstání.
Desetitisíce pochodujících na prčickém náměstí
nebo běžci z Kunratic.
To jsou přece jen malé vrcholky neviditelného ledovce.
Dobře propracované a stále mladé tělo,
dobrá nálada a trochu pohybu, to jsou dnes nejčastější důvody,
proč se ženeme do posilovny a za sportem.
Lidé se samozřejmě věnovali sportu vždycky,
ale jejich motivace byly jiné.
Jak jsme sportovali před listopadem 1989, uvidíte v dnešním Retru.
Bylo v zájmu státu podporovat tělesnou výchovu?
Tělocvičny byly nacpané cvičícími lidmi,
protože u nás tělovýchova... Jestli se někdy komunisti
dovedli o něco starat, tak se starali dobře o tělovýchovu.
Jakým sportům se věnovala Olga Šípková?
V létě veškeré outdorové aktivity, turistika, cykloturistika, vodní,
takže jsme sjížděli Lužnici.
Klasika, tu jsem sjela asi dvanáctkrát.
A taky se po letech zahýbáme s pořadem Cvičme v rytme.
Československo mělo velkou tradici masového sportu díky Sokolu.
Co se změnilo po roce 1948 a jak se stát stavěl k tělesné výchově?
Zjistila Petra Schubertová.
V době mého mládí byl volný čas vyhrazen jen pohybovým aktivitám.
Bylo to bezprostředně po válce, kde nebylo příležitostí mnoho,
ale bylo tady veliké vzedmutí,
řekl bych přímo nadšení sokolského hnutí.
Po sletu v roce 1948 začalo zatýkání
mnoha vedoucích činitelů cvičitelů.
Sokolská tradice a organizace u nás byla sice přetržena
únorovým převratem.
Stát však záhy pochopil, jak sport využít ve svůj prospěch.
Myšlenka sokolského cvičení tady nadále pokračovala.
Nicméně byla začleněna do tehdejšího systému sportu
a tělesné výchovy, ale musíme si uvědomit,
že v celém světě v 50. letech začal výrazně narůstat zájem
o vrcholový sport i třeba z důvodů politických.
Režim socialistický a zejména asi sovětský si uvědomil,
že sport by mohl být prostředkem a důkazem před celým světem,
který z těch systémů je vlastně lepší.
V okresech a krajích vznikaly tělovýchovné jednoty podporující
školní sportovní výchovu nebo podnikové jednoty.
V roce 1957 byl založen Československý svaz tělesné výchovy
a sportu s cílem budovat promyšlený tělovýchovný systém.
Od nejútlejšího dětství byla snaha přivést co nejvíce dětí
do sportovních a tělovýchovných aktivit,
aby byl připraven k práci a obraně vlasti.
Byl to propracovaný systém,
který samozřejmě byl v mnoha souvislostech zneužíván,
ale svojí podstatou těm lidem skutečně sloužil.
Spartakiáda je samostatná epocha.
V celé té atmosféře politického tlaku a omezování a limitací
to byl projev, jak se ti lidé mohli zúčastnit něčeho,
co bylo všeobecně uznáváno, co se líbilo.
Nad iniciativu prostých cvičenců se vždycky potom dal nadpis,
že to je všechno zásluha toho, že je v naší zemi socialismus.
Tělocvičny byly nacpané cvičícími lidmi,
protože u nás tělovýchova... Jestli se někdy komunisti
dovedli o něco starat, tak se starali dobře o tělovýchovu.
Lidé neměli tolik příležitostí nějakým jiným způsobem
trávit volný čas. Ten sport se tenkrát nabízel.
Jsme v Horním Maršově v Krkonoších.
Lyžařský vlek není v těchto místech nic neobvyklého.
Vlastně přece jenom - je totiž jediný v okolí pěti kilometrů.
Navíc ho postavili členové Tělovýchovné jednoty Jiskra
Horní Maršov v akci Z. Dnes má jednota přes 200 členů,
což je téměř třetina obyvatel obce.
Mimo lyžování, základní tělesné výchovy a kopané se tu provozuje
řada dalších sportů ve dvanácti oddílech.
Proto jim právem patří titul Vzorná tělovýchovná jednota.
Svoji dosavadní činnost i další perspektivy projednali
sportovci z Tělovýchovné jednoty Jiskra Horní Maršov
právě o tomto víkendu na své výroční členské schůzi.
Olinko, byla jsi dítě, které mělo rádo sport, pohyb?
Absolutně. Já už jsem se od malička
motala mamince v tělocvičně pod nohama.
Oba dva mí rodiče byli sportovci. Navíc byli gymnasté,
takže já jsem tak nějak automaticky přešla na gymnastiku.
Nicméně díky tatínkovi, který byl učitelem
na fakultě tělesné výchovy a sportu a uměl spoustu sportů,
jsme celé dětství prosportovali.
-Co jste dělali? -V létě veškeré outdorové aktivity,
turistika, cykloturistika, vodní, takže jsme sjížděli Lužnici.
Klasika, tu jsem sjela asi dvanáctkrát.
-A ze zimních sportů? Lyžovala jsi? -Jasně.
My jsme byli tři sourozenci a peněz bylo málo,
ale vždycky nějaké šněrovací boty, lyže, vyrazili jsme do Jeseníků.
Byli jsme hodně šťastni.
Vybavíš si nějaké sportovní pomůcky,
které jsi často brávala do ruky nebo sis je připevňovala na nohu?
Artis.
-Modré, nebo červené? -Červené.
Sháněli třeba rodiče něco pro tebe nebo pro bráchu?
Sháněli určitě, ale bylo to přesně tím,
že se ptali svých známých, abychom mohli podědit.
Tři děti, nebyly peníze na to, abychom všichni měli novou výzbroj.
Já jsem většinou dědila po své sestře.
Sestra to mívala někdy nové a bratr dědil ještě po nás,
takže to měl červené. Byl docela chudák.
Kromě organizovaného a státem řízeného sportu lidé sportovali
taky individuálně, hráli volejbal, badminton, plavali,
běhali, užívali si pohyb.
Už devět let je v provozu největší obchodní dům
v Československu pražská Kotva.
Každým rokem je zde obslouženo na třicet milionů zákazníků.
Už samo toto číslo dává tušit, že ženy, které tvoří většinu
z 1 500 zaměstnanců, mají po šest dnů v týdnu pohybu až dost,
a přesto nebo snad právě proto byla před lety založena v Kotvě
Tělovýchovná jednota Kotva.
Volejbalisté byli vůbec první, kteří se sportem v Kotvě začali.
Jejich oddíl má dvacet členů.
Pro lidi, kteří se celý den pohybují v uzavřených prostorách,
je nejlepší tělocvičnou příroda, a tak kromě volejbalu
pod širým nebem se daří oddílu tenisu, windsurfingu
a zejména vodákům a turistům.
Jsou sporty, které souvisejí velice úzce s určitými specifiky
vývoje československé společnosti.
Tady můžeme vzpomenout i třeba nejrůznější atletické
lokální soutěže nebo soutěže v trampských osadách.
Můžeme tady vzpomenout i volejbal.
Volejbal je u nás tak populární hrou,
která právě souvisela s těmito víkendovými aktivitami,
kdy zejména z větších měst lidé vyjížděli do přírody.
Hodně se věnovalo turistice, aby lidé hodně chodili, poznávali,
a vodním sportům.
V poslední době stoupá zájem o rekreační gymnastiku
spojenou s reprodukovanou hudbou.
Kromě vlastního přínosu gymnastiky tu dochází i k umocnění
estetických zážitků poslechem hudby odpovídající pohybu.
Právě hodně se dělala jazzgymnastika.
To byl obrovský masový sport.
Pro týden dovolené se sportem se rozhodly tyto ženy a dívky,
které jsme zastihli ve Žďáru nad Sázavou.
Pro dvě stovky zájemkyň o pohyb z celé republiky tam organizátoři
připravili akci Léto na Vysočině s opravdu pestrým programem.
Třeba o jazzgymnastiku byl takový zájem,
že značky ve sportovní hale skoro nestačily.
Cvičení se totiž pro ženy stalo aktivní formou odpočinku
po celoročním shonu v práci a v domácnosti.
Velice rozšířený nesoutěžní sport bylo lyžování.
Prostřednictvím tělovýchovných jednot zejména u zaměstnavatelů
se lidé dostávali na hory.
Tohle je startovní listina Jizerské padesátky.
Soudruhu předsedo, kolik je tam startujících?
Do dnešního dne máme přihlášeno 6 854 mužů a 872 žen.
Jak to vypadá s terénem, se stopou?
Do středy nám v Liberci chumelilo. Měli jsme s tím velkou starost.
Včera se protrhala oblačnost, máme krásné počasí.
Dominantním závodem pro výrobu sportovních potřeb
byla na trhu firma Artis, která vznikla v roce 1948.
Spadala pod národní podnik Sport, který skloubil celkem 10 závodů
na výrobu sportovních pomůcek.
Největším závodem byl současný Sporten nebo Sport 06.
Byly očíslované závody. Ve Sportenu se vyráběly lyže.
V Praze byly Modřany.
Tam se vyráběly lodě, surfy a takové věci pro vodu,
které byly potřebné.
V Hluku se dál vyrábělo nějaké tělocvičné nářadí.
Ribstoly, švédské bedny a takové věci.
Další závod, pokud si vzpomínám, byl ve Štětí,
kde se dělaly pingpongové stoly, pálky.
Jeden z důležitých závodů byl v Horažďovicích,
kde se doteď vyrábějí hokejové hole.
Nebyla ještě tak mohutně rozvinutá výroba sportovního vybavení
ani ve světě. Nicméně byli podstatně dál
a pochopitelně si sama pamatuji, jak bylo vždycky obtížnou
záležitostí sehnat třeba kvalitní tretry na atletiku.
Kupovali jsme je v bývalém východním Německu.
Když tady se založil windsurfing, tak jak každý měl snahu dovézt si
ten kloub k tomu prknu ze zahraničí a teď si každý vyráběl prkno sám,
protože toto zboží na trhu nebylo.
Co kdybyste si místo cigarety raději dopřál
trochu čerstvého vzduchu nebo, cítíte-li únavu,
dal přednost zastávce na některém odpočívadle
a při hudbě z autorádia si kondičně zacvičil?
Únava je přirozený a normální důsledek každé činnosti.
Měla jsi radši individuální sporty nebo ty skupinové?
Já jsem asi měla ráda moc skupinové, a to z toho důvodu,
že od malička jsem dělala osmnáct let gymnastiku.
Tam jsem byla jako individualita sama.
Hrozně mi dělalo dobře, když jsem mohla být
ve skupině lidí a navíc v přírodě. Já jsem to prostě milovala.
Tím jsem byla i vychovaná od tatínka,
takže tím jsem si kompenzovala ty čtyři stěny.
Dneska jsme v těch čtyřech stěnách mnohem častěji.
Dřív jsme víc bývávali v přírodě. Čím to je?
Jsou velké možnosti. Je pravda, že hodně lidé z velkého města,
mluvme klidně i o Praze, se pohybují ve fitness centrech.
Já se taky pohybuji v těch zavřených prostorách,
kde si mohou velice všestranně zasportovat.
Není to divné, když šlapeme na rotopedu v tělocvičně,
ale nejedeme venku a nedíváme se do přírody?
Je to asi hezčí zážitek, ta příroda, ale přesto děláme tohle.
-Jsme prostě někde zavření. -Jsme zavření.
Je to všechno v nás. Pravděpodobně máme méně času.
Jsme rádi, když se stihneme převléknout někde ve fitku,
v tělocvičně dát si do těla, pak zase bafnout věci,
jít pro dítě, udělat večeři atd. Ta doba je trošičku rychlejší.
Já si myslím, že pořád se najdou lidé,
a je jich dost, kteří i jakmile jsou první paprsky
sluníčka venku, sbalí batůžek, jdou se projít, proběhnout,
jdou se projet na kole, vracejí se k přirozeným aktivitám,
ke kterým potřebují relativně málo.
A začneme jednoduchými podřepy. Podřep. Podřep. A dolů...
Důležitou součástí sportování socialistického člověka
bylo i domácí cvičení, takže cvičme v rytme,
cvičme s chutí, ať je v pažích správné pnutí.
Dobrý večer, přátelé.
Dobrý večer všem, kteří nás sledujete.
Právě jsme se rozloučili se starým rokem
a do nového si neseme řadu předsevzetí.
A my doufáme, že mezi nimi nechybělo jedno.
Denně si chvilku zacvičit.
Ale ještě než začneme, dovolte, abychom se představili.
Eva Blažíčková, lektorka umělecké pohybové výchovy.
Pavel Belšan, metodik
Československého svazu tělesné výchovy.
Po celý rok se budeme scházet třikrát týdně,
abychom si zlepšili tělesnou i duševní kondici.
A společně nacházeli to, co při dnešním způsobu života
mnohým z nás tolik chybí.
Pohyb. Myslím, že nejlepší bude, když hned začneme.
Na začátku 70. let se poprvé na obrazovce
Československé televize objevil pořad Zacvičme si.
Přinesl tak do našich obýváků televizní cvičení.
My jsme se od samého začátku rozhodli,
že chceme dělat velmi jednoduchá základní cvičení,
která budou jakýmsi návodem ke zdravému pohybování se.
Mnoho jsme mluvili o zdravé chůzi, mnoho jsme mluvili o tom,
jak si správně sedat a vstávat, předklánět se,
zvedat těžká břemena atd.
Reakce byly neuvěřitelné. Neuvěřitelně příjemné.
Lidé s námi skutečně cvičili, lidé nás oslovovali na ulici.
Ptali se na takové věci, jak ztratit tuten faldík.
Ptali se v tramvaji, co to kolínko atd.
Přicházela spousta dopisů. Ten ohlas byl veliký.
Snažili jsme se vás přesvědčit a získat pro cvičení.
Proto jsme volili cviky jednoduché, ale i obtížnější,
abychom vyhověli zájmu opravdu všech.
Pořad získal nebývalou oblibu a přicházely další.
Např. v 80. letech Cvičme v rytme.
Sportpropagu byl zadán právě tenhleten pořad
Cvičme v rytme, protože to byl tenkrát ojedinělý způsob,
jak se dostat do televize s cvičením.
Samozřejmě to bylo cvičení, které se u nás tenkrát
v té době dělalo. To bylo asi v roce 1985.
Dělala se převážně jazzgymnastika a rytmická gymnastika.
Televizní cvičení přineslo do sportu velmi důležitý prvek.
Tepláky už nebyly v módě.
V 80. letech nastoupila éra barevných cvičebních trikotů,
které obepínaly vysportovaná těla jejich cvičitelek.
Dřív se vlastně všichni cvičenci, instruktoři oblékali do černého.
My jsme přišli v barevných dresech.
Odezva byla taková, že divákům hlavně mužské populace
se to dost líbilo, protože viděli poprvé
v televizi skákat nějaké mladé holky.
Je to jistě úsměvné způsobem řeči.
Všechno se vyvíjí.
Vlastně úsměvné už je to, co bylo minulý rok.
Myslím si, že co by nemělo stárnout, je ten fakt,
že zdravé cvičení nebo cvičení pro zdraví
nebo cvičení, se kterým člověk může zdravě existovat,
je možná málo zastoupeno v té obrovské škále věcí
a že to tam možná až trošičku chybí.
Dnes si s námi zacvičí i klavírista Arnošt Hanuš,
který nám po celý rok hrál, a ti,
kteří cvičili v některých našich rozcvičkách.
Dřív jsem jezdívala venku na kole, dnes šlapu v posilovně na rotopedu.
Jakým sportům jste se před listopadem 1989 věnovali vy?
A jak sportujete dnes?
Napište nám a taky soutěžte o nejhezčí retro fotku.
Podrobnosti na www.retromanie.cz.
Mějte se hezky a za týden na viděnou.
Skryté titulky: Věra Kotlínová Česká televize, 2010