My se dnes vydáme do doby, kdy se na hlavách vlnily trvalé,
nosily se příčesy a drdoly vycpávaly vatou.
Předkládáme vám socialistické účesy.
Víte, jak se dělá pořádná trvalá a proč byla takovým hitem?
Kolik dávala za kadeřníka televizní hlasatelka Marie Tomsová?
Jaroslav Hutka prozradí, kde vznikl název pro máničky.
Každá doba má své idoly a správný idol musí být vždy in.
Co všechno podstupují ženy pro to, aby jejich účes byl dokonalý?
Přesvědčili jsme se o tom na vlastní kůži,
jak se vyrábí účes z 50. let.
V 50. letech byl takový velký převrat,
kdy se začala provádět chemická preparace,
takzvaná studená vlna,
takže každá zákaznice v podstatě měla kudrnaté vlasy.
Tenkrát ženy byly víc naučené chodit ke kadeřníkovi.
Vždy jednou za týden přišly na vodovou ondulaci,
nechat si umýt vlasy a ten týden v pohodě jim účes vydržel.
V 60. letech to začínaly být hodně vytupírované účesy,
dlouhé vlasy, příčesky se nosily, umělé vlasové doplňky.
Prodlužovaly se příčesky délky vlasů,
v podstatě takové velké hlavy.
Nebuďte překvapeni. To jsou denní účesy.
Brigitte Bardotová, to byl obrovský idol celé mládeže,
protože ta móda byla taková rozcuchaná,
buď stažené vlasy do ohonu, nebo naopak zase rozcuchaná.
Začalo se hodně líčit.
Oči byly hodně podmalované, hodně nalíčené.
Večerní a plesové účesy jsou ukázkou smělé kadeřnické fantazie.
Věřili byste, co všechno se dá vykouzlit z vlasů?
Tak prosím. Zkuste si to doma.
V 60. letech se hlavně používaly takhle silné natáčky.
Z těch se potom vyčesávaly účesy silným tupírováním a velké hlavy.
Zákaznice si udělala opravdu volno, i ten zákazník.
To znamená, že my jsme mohli tvořit.
Opravdu tam byl čas na to, aby se to udělalo.
Tady vidíme účes ze 70. let,
kdy základní technika úpravy je foukanou ondulací.
Účes je za pomoci tupírování vytvořen směrem nahoru.
Triky kadeřníků neznaly meze. V drogeriích nic nebylo.
Tužilo se pivem.
Příliš řídká barva na vlasy, která tekla po obličeji,
stačila zahustit moukou.
Pro skvělý modrý přeliv postačilo přimíchat inkoust.
Když zákazník odcházel i s obarvenou pokožkou,
popel z cigaret ji dokonale setřel.
V 60. letech jsme měli pouze barvy, které se vyráběly na Slovensku.
To byly tekuté barvy a neměly stoprocentní krycí schopnost.
Tenkrát musela kadeřnice nejdřív vlasy odbarvit na světlý odstín
a pak je teprve barvila tou oxidační barvou.
My jsme si třeba nastrouhali fialovou tužku.
Tu jsme si rozpustili a nanesli ji.
Ona to nebyla barva, on to byl vlastně pastel.
To znamená, že zákazník měl barvu pouze do toho umytí
a pak samozřejmě ta barva byla pryč.
K tomu, aby se vlasy dobře ztvarovaly,
je potřeba kvalitní tužidlo, kvalitní fixatér.
Samozřejmě v 50. letech a na počátku 60. let
jsme ta tužidla neměli, žádná firma je nevyráběla,
tak jsme si je připravovali buď z klovatiny a březové vody,
nebo jsme také používali cukernaté roztoky,
to znamená například ovocný sirup.
Snadné nebylo pro kadeřníky sehnat ani kvalitní nástroje.
Většinou se vyráběly v Sovětském svazu,
a tak nebylo výjimkou používat ty,
které pocházely i z předválečného období.
Jsou to nůžky, které byly těžké do ruky.
Hlavně to byla naše výroba v továrně Mikov, nestříhaly špičky.
Když někdo odjížděl na Západ, tak každý prosil:
Prosím tě, přivez mi nůžky.
Součástí sociálního zařízení je pedikúra a kadeřnictví.
Kadeřnice jsou zaměstnankyněmi závodu.
Mytí a úpravu hlavy ženy neplatí.
Do kadeřnictví se chodí po dohovoru s vedoucím směny
v pracovní době. Ztracený čas se napracovává.
Natáčky, to byly takové ještě po babičce s gumičkami.
Gumičky se odstraňovaly.
Kartáče jsme kupovali v domácích potřebách.
Byly to takové ty štětce, když myjete lahev,
abyste se dostala až na dno. To se ustříhlo, zaobalilo,
dalo se to do dřeva a měli jsme z toho kartáče.
Tohle je ondulační železo speciálně na tvorbu pokládané vlny.
Železo se ohřívalo, bylo to třeba i železo na domácí použití.
Tímto hákem se hnulo dopředu a krásně se vám vytvořila vlna,
která se potom takto zafixovala skřipcem.
Když byla ta chemická, ta tepelná preparace,
to já jsem ji zažila spolu s mojí sestrou.
Když jsem s ní šla a když jsem ji viděla,
jak se jí kouří z hlavy, tak jsem z toho byla úplně vyděšená,
protože ta zákaznice se upevnila. Ono to opravdu vypadalo,
jako když se díváte na rozsudek trestu smrti,
kdy jim dávají na hlavu různé helmičky.
Tohle vypadalo obdobně a ty vlasy byly hodně spálené.
Když kadeřnice neodhadla, jak má vodu naředit,
teplotu nastavit, tak se to stávalo.
70. léta přinesla trend tzv. tupého střihu,
polodlouhých vlasů sestřižených na stejnou délku.
Zato velká část československé populace
se začátkem 80. let proměnila v chodící afrotrvalé.
Zachytila vás trvalá?
Ta mě zachytila vehementně, vlastně jsem nosila pořád trvalou.
Šla jsem na trvalou, kdy to bylo ještě na ty dráty.
To byla hrůza.
Trendy vesměs určoval západní svět.
V pražské Lucerně byl dnes dopoledne zahájen
již 13. populární mezinárodní festival účesové tvorby.
Festival je ojedinělý tím, že zde dochází ke konfrontaci
současné účesové módy z celé Evropy.
Nejlepší na tom bylo, když kadeřníci ukončili svoji práci
a bylo defilé. Oni měli takové košíky
a tam bylo plno reklamních šamponů a regenerátorů,
různých barevných tužidel, což tady vůbec nebylo dostupné.
To rozhazovali mezi publikum a publikum se začalo
i o tyto drobné dárky prát a přetahovat.
Účes upravený lakem Lybar udrží svůj původní tvar a sluší.
Pro slavnostní příležitosti oblíbený lak na vlasy
se značkou Lybar. Laky na vlasy se značkou Lybar
jsou pro vás připraveny v parfumeriích, drogeriích,
prodejnách Jednoty a v obchodních domech.
My mladí jsme sháněli módu u filmových herců.
To znamená, že třeba nádherný film Prázdniny v Římě,
kde byla paní Audrey Hepburnová kde měla nádherný drdol,
pročesávaný, prohazovaný, splétaný, tak to jsme chodili
do Polského kulturního střediska, kde se prodával Ekran.
To byl filmový časopis
a tam jsme si hledali tyhle idoly a podle toho jsme česali.
Pro kadeřníky byla spousta časopisů,
ale bohužel zase vycházely v zahraničí.
A pomáhali jsme si tím, že když někdo někam dostal
devizový příslib, tak tyto materiály vozil.
Pozvali jsme vedoucího vývojového studia podniku
Kadeřnictví hlavního města Prahy Gerharda Matuschku. Vítáme vás.
V Praze bylo kadeřnictví ve Smečkách,
kde byl Gerhard Matuschka.
To bylo pod podnikem Kadeřnictví hlavního města Prahy.
Myslím, že i celorepublikově tam odtud vycházely módní účesy
i módní techniky stříhání a úpravy vlasů.
My navrhujeme pro každé módní období celou kolekci účesů.
Proč celou kolekci? Aby si každá mohla vybrat.
Pro každou ženu podle typu, věku, podle vkusu se mohlo vybrat.
Do kadeřnické provozovny ve Smečkách chodili zpěváci
a herci si nechat upravovat vlasy, ale hlavně zpěvačky a herečky.
Já jsem se teď proměnila v neskutečný retro kousek
z 50. let a musím říci, že si připadám hrozně.
Člověk už na takovou módu není zvyklý,
ale ono se to určitě jednou zase vrátí.
Maruško, ty jsi udělala úspěšně konkurz na hlasatelku
Československé televize v roce 1976.
Pamatuješ si ještě, když jsi přišla jako holka z ulice,
jaký jsi měla účes a jak se změnil, když jsi začala hlásit?
Já jsem byla přírodní typ, který se moc nelíčil.
Když jsem šla na konkurz, tak jsem usoudila,
že takhle bych asi neuspěla, tak jsem šla do renomovaného
pražského kadeřnictví. Nechala jsem se ostříhat.
Možná i díky tomu účesu jsem u konkurzu uspěla.
Pamatuješ si ještě, kolik jsi v tom kadeřnictví zaplatila?
Tak to už si teda vůbec nepamatuji, ale určitě to bylo
desetinásobně méně, než bychom zaplatili dnes.
Třeba si budeš pamatovat, kolikrát jsi za dobu,
co jsi byla v hlasatelně, změnila účes, změnila barvu.
Mockrát.
Já jsem byla velký experimentátor, až mi to Jana Fořtová vyčítala.
Říkala: Když ty účesy pořád měníš, ten divák si tě nezafixuje.
Ten divák tě nepozná. Nedělej to!
Ale já jsem experimentovala s barvou, se střihem,
takže jsem měla tady příčes na jedné straně,
jindy zase příčes až tady, jindy jsem se nechala
úplně nakrátko ostříhat.
To se mohl televizní náměstek zbláznit, málem mě vyhodili.
Oni tě chtěli vyhodit za to, že ses ostříhala?
Distanc jsem měla do té doby, než mi vlasy dorostly.
To bylo v Československé televizi, kde to muselo být vše uhlazené.
Ale jinak to byli právě pánové, kteří nosívali extravagantní účesy
v běžném životě, a ty hýbaly dobou. Podívejte se.
I pány zasáhly různé módní vlny.
Od krátkých uniformních vlasů v 50. letech si prošli
divokými šedesátými roky s vlnou hippies a beatlemánie.
Měli dlouhé vlasy, taky mikáda, polodlouhé účesy.
Tajně si barvili vlasy.
A trvalá? V 80. letech neminula ani muže.
Můj syn si také dal jednu.
-Vážně? Takové kudrlinky měl? -No jistě.
-A nosil by to ještě dneska? -Ne. Teď chodí dohola.
Dřív byli zarostlí, mastní, oškliví, dneska jsou hezčí.
Poradenské službě, kterou tu bezplatně poskytovaly odbornice
na slovo vzaté, neodolali muži, a to různého věku.
My doplňme, že módní a ve světě prý už běžný u pánů je melír.
Častá je i trvalá.
To byl obrovský boom u pánů, protože všichni chtěli preparaci.
Ony to byly takové střihy, mně se vůbec nelíbily,
vzadu dlouhé, nahoře krátce ostříhané.
Já tomu říkám takový střih Daia, kdy na vesnici to mamina
ostříhala nahoře, vzadu mu to nechala dlouhé,
pak mu to natočila na natáčky a byla z toho afropreparace.
V 50. letech ovlivnila pánský střih anglická móda.
Vlasy muži nosili zásadně vyčesané z čela.
V 50. letech to bylo všechno na kinematografii, to znamená,
že se nosily účesy a la Oldřich Nový, Clark Gable.
Prostě lidé se zhlíželi spíš v těchto idolech.
Pánové nosili úzký, krátký kníreček,
protože to byla doba herců, kteří měli toto. Líbilo se to.
Ten hlavní zlom bychom dali do počátku 60. let.
Když to řeknu v heslech,
tak období vznikajících hippies a Beatles a tak dále.
Najednou se objevují postupně polodlouhé vlasy a delší vlasy.
V 70. a 80. letech je zaplaťpánbůh ta situace,
že se odkláníme od uniformity.
To byla ta generace, která se chtěla odlišit.
To znamená, že mladí nosili střihy a la Elvis Presley.
Pánové střední generace se nechávali zase stříhat na ježka
nebo na tu klasiku.
Hlavně takovým typickým znakem byly dlouhé kotlety,
které byly až tady na lícní kosti.
Je to všechno uspěchané a hektické. Dřív pánové přišli
a nechali si udělat tzv. kompletní práci, to znamená
oholit, ostříhat, umýt vlasy, udělat konečnou úpravu.
Existuje ale pánský účes, který přečkal snad všechny
následující módní vlny. Je jím tzv. přehazovačka.
To nosili muži, kteří neměli na temeni vlasy,
takže vlasy z boční partie si přečesávali na druhou stranu,
aby se pleš překryla. Bylo to nepraktické,
protože když foukl vítr, tak...
Byli to zejména pánové, pro které nebyla jejich kštice jen pokladem.
Být tzv. mánička v 60. letech nebo začátkem 80. let třeba pankáč,
to nebyl jen jiný účes, ale jasný signál postoje k režimu.
Když mánička potkala někde máničku, tak se vědělo,
že jsou ze stejného prostředí a že poslouchají stejnou muziku.
Koncem 60. let šlo o to, být hodně divoký.
Hlavně tady dlouhé vlasy znamenaly: Já vám na to tady kašlu.
Kouří marihuanu, užívají narkotika, LSD. Jaká je to tedy mládež?
Policajti vás normálně pronásledovali.
Mánička, to bylo štvané zvíře. Jsou popsané máničky
v historii pražských mániček, které chodily
jen postranními ulicemi a vycházely jenom v noci.
Měly vlasy zastrkané za límce a pod čepicemi.
Šlo o to se vyhnout policii.
Čarodějnické sekty, které se objevily ve Spojených státech,
slouží černé mše ďáblovi a výsledkem jejich protestu
jsou bestiální vraždy. Jedním ze společných znaků
této pokřivené revolty zůstávají dlouhé vlasy.
Hlavně i z hlediska státní správy jsme dostávali takové pokyny,
že nemáme chlapce nebo mladé muže s dlouhými vlasy upravovat.
Bylo takové heslo: Máš-li dlouhý vlas, nechoď mezi nás.
Vyhýbat se policii museli v 80. letech i pankáči.
Měli smůlu. Jiný účes v socialistickém Československu
pořád ještě znamenal mít problémy.
My jsme ani nebyli nějak politicky ze začátku,
ale pak, když tě fízlové dusí, tak už jim nechceš udělat tu radost,
aby ses na to vykašlal, že jo? Pokřikovali na nás,
že jsme teplouši, Travoltové nebo blbci.
Když jsi potkal policajta, tak tě většinou sebral.
Přišel mládenec, který chtěl ostříhat právě na tohohle pankáče.
To jsou takové okamžiky, které vy běžně nestříháte,
tak já jsem prostě nevěděla ze začátku, jak do toho.
On mi radil, jak si to asi představuje.
Tak jsem ho ostříhala dohola a to, co mi zbylo,
jsem různým způsobem nastříhala a protenčila břitvou.
Výsledek byl takový, že ten pán nebo vlastně mladý muž byl
mým zákazníkem do té doby, než zestárnul a toto opustil.
Existovaly ale různé finty, jak se dalo s dlouhými vlasy žít.
Máničkám se dokonce vystavovala fiktivní potvrzení o tom,
že dotyčný hraje ve filmu o narušené mládeži
nebo že má povolení z psychiatrie.
To bylo něco jako recepty nebo nějaké papíry,
které měly doktorské razítko většinou z psychiatrie,
kde bylo napsáno, že prosíme orgány Veřejné bezpečnosti,
aby tohoto člověka, majitele tohoto potvrzení,
nestříhali, jelikož by mohl třeba spáchat sebevraždu.
Pane Hutko, jak dlouho nosíte dlouhé vlasy?
Dá se říci vlastně tak od roku 1965 nebo 1966.
V roce 1966 byla přestávka, kdy jsem si přistříhl vlasy,
protože byly strašné policejní zátahy na vlasy.
Některé lidi sebrali, ostříhali, zmlátili.
Bylo to docela dramatické a nepříjemné na tom bylo to,
že jim obyvatelstvo fandilo, že my jsme působili jako taková ta špína.
Já jsem to zažil na své kůži.
V roce 1966 naši směli jet poprvé do západního Německa.
Vrátili se a já jsem jim v Olomouci šel pomoci na nádraží s kufry.
Otec zaplatil padesát korun pokuty za znečištění nádraží.
Jak vlastně vzniklo slovo mánička?
Vzniklo to vlastně od komunistů jako takový propagandistický pokus
zesměšnit ty vlasy, to musel někdo asi vymyslet jako záměr.
Kdy byste mi ty peníze dal?
Dáme vám je hned, jakmile s námi půjdete k nejbližšímu kadeřníkovi.
Prezentovali to přes Spejbla, Hurvínka a Máničku,
že tam přišel Hurvínek, měl ty vlasy a říkal:
Jé, ty jsi Mánička. On říkal: Ne, já jsem Hurvínek.
Taková úplná blbost, kde se mělo zesměšnit,
jak vlasatí nejsou chlapi, ale jsou to máničky.
Zajímavý efekt byl, protože do té chvíle se nevědělo,
jak si říkat, jak tomu říkat. Mělo to opačný efekt,
že ve chvíli, kdy oni řekli mánička,
tak vlastně všichni vlasatí to okamžitě přijali.
Závěr je tady a co z něho vyplývá.
Je pochopitelně věcí osobní svobody každého,
jak bude vypadat, ale je věcí osobní svobody
ostatních myslet si o tom své.
Ať je doba, jaká chce, odvážné účesy vždycky budily pozornost.
A na tom se asi hned tak něco nezmění.
Co jste na hlavě před listopadem 1989 nosili vy?
Napište nám na www.retromanie.cz.
Mějte se hezky a příště na viděnou.
Skryté titulky: Věra Kotlínová Česká televize, 2010