Pekelně se soustřeď!
Osm vteřin a dost.
Jak jste prožívali nedělní večery před listopadem 1989?
Možná jste seděli u televize a sledovali Videostop,
známou soutěžní hru, kterou uváděl Jan Rosák.
V dnešním Retru si připomeneme oblíbené soutěžní pořady
na obrazovkách Československé televize.
Na svoje úspěšné vystoupení v pořadu Zpívá celá rodina
zavzpomíná Bára Basiková.
Mě to tak strašně bavilo a strašně moc jsem chtěla.
Viděla jsem příležitost si poprvé opravdu zazpívat na veřejnosti.
Z velkého množství dalších soutěží připomenou některé z nich
jejich samotní tvůrci.
Ten pořad zapůsobil jako bomba.
Tam jsme nerecitovali nějaké pasáže, které by nám někdo napsal.
Videostop, to je moje srdeční záležitost.
Já jsem dělal několik soutěží.
V podstatě jsem v televizi hlavně dělal soutěže,
ale Videostop, to byla fakt srdeční záležitost.
Co v japonštině znamená výraz no?
Může to být ženichův souhlas při svatebním obřadu.
Může to být název pro lyrické hudební drama.
Může to být úder břichem při zápase sumo.
Tak to je to lyrické hudební drama.
Jedna z nejoblíbenějších pěveckých soutěží se jmenovala...
Víš, jak se jmenovala?
Ano, to vím přesně. Jmenovala se Zpívá celá rodina.
My jsme se rozhodli s tátou do této soutěže zapojit, viď, táto?
Tak mámo, tři čtyři.
ZPĚV
Včera neděle byla, včera byl hezký čas.
Včera neděle byla, za týden bude zas.
Nikdy bych nevěřila...
Tak my to ještě chvilku budeme trénovat,
ale teď dáme slovo a mikrofon těm,
kteří v téhle soutěži byli úspěšnější.
Máme tady poslední členku tohoto družstva
a to je Barbora Basiková, zvaná Barunka, Baruška.
Usměj se! Máš krásné ďolíčky.
Odmalinka jsem úplně vážně toužila stát se zpěvačkou.
Úplně jsem tomu propadla a myslela jsem to vážně,
i když se mi všichni smáli.
Když se na obrazovce objevila výzva,
že se bude realizovat tenhle pořad, tahle soutěž,
tak jsem hned poprosila členy své rodiny,
abychom se šli přihlásit. Vzpomínám si,
že tenkrát jsme byli jedna z prvních soutěžících rodin,
která vůbec šla na ten konkurz.
Zpívá celá rodina, jednak nádherná kapela,
fantastický pan Dvořák, který uváděl tu soutěž.
To bylo něco nádherného.
Tam zpíval vnouček, vnučka, tatínek, maminka, babička, dědeček.
Byla jsem já, můj mladší bratr, maminka a můj dědeček.
Můj dědeček byl muzikant, byl výborný zpěvák.
ZPĚV
Noci dlouhé jsou,
když čekám a zpívám hvězdám nad hlavou.
Nevím, proč jsem si tenkrát vybrala tu Markétku.
Možná to byla docela těžká a zajímavá písnička, že mi seděla.
ZPĚV
Říkají Markétko, zpívej si Markétko.
Slz plný džbán, už to vzdej.
V té soutěži jsme k mému zklamání skončili druzí.
Když byl vysílán přímo ten díl,
byla jedna z mnoha desítek dětí, které tam potom vystupovaly.
Ale později, když byly různé střihové pořady,
to jsem si ji samozřejmě uvědomil a vzpomněl jsem si na ni.
Vzpomínám si, že když jsem potom druhý den šla po ulici,
že mě lidi poznávali, že říkali: Jé, to je ta holka,
co včera zpívala tu Markétku. Nicméně pak se na to zapomnělo
a já jsem to v životě nikde nepřipomínala
a ani jsem na to nepoukazovala, ale vylezlo to na světlo boží
až v momentě, když už jsem byla profesionální zpěvačka
a někdo tehdy zalovil v archivu a připomněl to.
Beskyde, Beskyde...
Nejraději to válí...
Že lásku svou ztrácím...
Já přejít chtěl bych Jordán...
Pusť vsegda budet solnce...
Žije v ní nevěsta...
Dobrý večer. Opět je tu Videostop,
zábavná hra pro trojici soutěžících, publikum ve studiu
a hlavně pro vás, vážení televizní diváci doma u obrazovek.
Soutěž Videostop vás, Honzo, vynesla na moderátorské výsluní.
Jak vlastně dlouho jste tenhleten pořad uváděl?
Od 80. let až do 21. století, protože když to sečtu,
tak jsem moderoval ten původní, ten starý Videostop
a potom nový, dohromady zhruba patnáct let, což si myslím,
že i v evropském kontextu zábavných pořadů bylo docela dost.
Nebyl jste jedním moderátorem, prvním moderátorem.
Před vámi byli ještě dva, pokud se nemýlím.
Velmi správně, ano, ale dokonce jsem zkoušel
některé svoje známé na to nachytat a povedlo se mi,
protože si nikdo nepamatoval, že tím úplně prvním moderátorem,
který to celé měl moderovat i nadále, byl Pepa Dvořák.
Dobrý večer vám doma u televizních obrazovek.
Dobrý večer vám tady v sále.
Vysíláme nový soutěžní seriál, který má název Videostop.
Ale on se nějak lekl toho, že to je přímý přenos.
Nedávno jsme o tom spolu mluvili a říkal:
Já jsem měl strach, to nebyla moje parketa.
Přenechal to potom Zdeňku Tulisovi.
To byl druhý moderátor.
Dobrý večer vám všem ve studiu i doma u televizních obrazovek.
Po něm jsem to převzal já.
Dobrý večer, vážení diváci. Dobrý večer, vážení diváci.
Pěkný dobrý večer, vážení diváci, při sledování dalšího Videostopu.
Dobrý večer. Dobrý večer.
Opět je tu Videostop.
Kdo vlastně Videostop vymyslel?
Byl to převzatý formát, nebo původní?
Já si myslím, že ve svém důsledku původní,
protože něco takového přesně neexistuje ve světovém měřítku.
Vladimír Bezděk, který byl vlastně taky jedním z autorů
a byl střihačem toho pořadu, ho vymyslel.
Přiznal se mi, že se nechal inspirovat
jedním americkým pořadem, který stále některá z amerických
televizí vysílá a který se jmenuje Hollywood Square.
Jsou to takové veliké kukaně v obrovském studiu.
V těch kukaních sedí poradci, ti chytří herci.
A ti radí, ovšem jenom jednomu soutěžícímu,
jak by mohla ta situace, která je nahozená na filmovém plátně,
je nahozená nějakým záznamem, ale je nahraná,
to není na základě filmu, čili v tomto jsme byli my noví,
tak oni mu radí, jak by mohla pokračovat.
Takže v podstatě v tomto to trošičku parafrázovalo
Hollywood Square, ale jinak v důsledku využití
filmových ukázek jsme byli noví.
Co je to tzv. jeptiška?
Poprosím Janu Hlaváčovou.
Ve filmové hantýrce je jeptiška herečka,
která, jak bych to řekla, nedá kameramanovi možnost
sejmout ji obnaženou.
-Nesouhlasím. -To se vám dost divím.
Jen se podívejte, co je to jeptiška.
To není ten kameraman, ale ten černý hadr,
který si dává na hlavu, aby ho nerušilo okolní světlo.
Když vzpomínáme na Videostop, nesmíme zapomenout
na Karla Čáslavského, odborného filmového poradce.
Jak jste si vy dva padli do oka?
Karel Čáslavský se vyprofiloval z takového opravdu jenom
odborného poradce, který měl uvádět věci na správnou míru,
řekl bych v takového ko-moderátora.
Podle mě se Videostop vysílal, ještě než se natáčely filmy, víte?
To teda ne, my jsme sto dvacátí druzí v pořadí.
A pořád se toho drží, nechtějí tam nikoho pustit.
V Československé televizi jste se také mohli seznámit
s vysněným partnerem a tenhleten pořad se jmenoval jak, kolego?
To vím přesně. Jmenoval se Pokus.
-Pokus pro... -Pro tři?
Ale tak držme se té klasiky. Pokus pro dva.
Jenomže dříve než se stačila vystrojit veselka,
tak došlo k vystřízlivění.
Vážení a milí diváci zde v sále i u televizních obrazovek,
začíná další díl našeho soutěžně-zábavního pořadu
Pokus pro dva. Víc vám řekne kolega Eda Hrubeš.
Tos mi to teda teď úplně překopala. Já myslel, že to střihneme dřív
a já bych řekl: Tímto programem vás bude
jako obvykle provázet oblíbená dvojice
Olga Čuříková a Eduard Hrubeš. Dobrý večer.
Na jedné straně byli mládenci, na druhé straně byly dívky.
Musíme to říci od začátku.
Byl to formát, teď se říká formát, tenkrát jsme říkali typ pořadu,
který pan doktor Pixa údajně někde chytil v zahraničí.
Spočívalo to v tom, že to byla v podstatě hra,
která by se dala hrát o Silvestru, o Vánocích, kdykoliv.
Jeviště je rozdělené na dvě půlky. Mezi nimi je taková zeď
a na jedné půlce byli třeba tři mládenci
a na druhé půlce seděla dívenka, která měla to privilegium
klást jim otázky. Bylo to na jejím výběru.
Někdo se jí líbil víc, tak dostal víc otázek.
Mohla vyzpovídat ty neviděné hochy a potom si toho jí
nejsympatičtějšího na základě odpovědí vybrat.
Pak se to zase obrátilo.
Byl jeden mládenec a vybíral ze tří slečen.
Když já jsem soutěžila, tak ten protějšek Jaroslav Láska
byl muž, který si vybíral z nás tří dívek.
Výběr probíhal tak, že jsme každá vzala tu nádobu,
otevřely jsme ji a teprve tehdy jsme věděly,
kdo zvítězil, kdo vyhrál. Já jsem tam pak byla na obrazovce,
protože jsem byla velice překvapená,
že jsem tam měla to jablko.
V Pokusu pro dva poznávají mladí lidé nejen sami sebe
a své partnery, poznávají také půvabná místa naší vlasti.
Dostali jsme poukázku do Grandhotelu Starý Smokovec.
To nám přinesl ředitel hotelu a tam jsme se domlouvali,
kdy pojedeme a jak pojedeme.
To byl vlastně první pořad, který anticipoval už tu dobu,
kdy budou sponzoři.
Interhotel Děvín se postaral o příjemné prostředí
k aperitivu před obědem.
Sponzorovali to tím, že těm dvěma vybraným párům
umožnili asi deset dní pobytu na rekreaci s tím,
že eventuálně sblížení je možné.
Myslím, že takové naše zájmy asi byly trošku jiné.
Ale nevím, nepřemýšlela jsem o tom tolik,
protože mě to ani tak neupoutalo.
Byli jsme nakonec rádi, že žádný sňatek nevznikl,
protože jsem si říkal, uvrhnout dva jinak sympatické
mladé lidi na základě desetiminutové hry
do celoživotního neštěstí...
Tenkrát se ještě lidé tolikrát nerozváděli tak snadno.
To by pro nás nebyla dobrá vizitka, ta zodpovědnost by tížila.
Já myslím, že jsme to už naznačili.
-To byla v podstatě reality show. -Ale vkusná. Vkusná reality show.
Byla v zásadě decentní, protože, jak už jsem tady uvedl,
každý tam byl sám za sebe.
Dnes se hry zvané Videostop zúčastňují zaměstnanci
Československé námořní plavby. Vítám vás. Dobrý večer.
Vzpomenete si na nějakého soutěžícího,
který vám utkvěl v paměti a se kterým jste v kontaktu?
Ne, tak takový není.
Skoro všichni soutěžící jsou po smrti.
Ne, samozřejmě to říkám s nadsázkou,
ale je to zajímavá otázka proto, že publikum tehdy před rokem 1989
chodilo do Videostopu v podstatě za odměnu.
Byly to kolektivy, pracovní kolektivy.
Tyto kolektivy mezi sebou vybraly vždycky ty tři soutěžící
a ti byli někdy vybráni jenom za zásluhy úplně jiné,
ne proto, že by měli ve filmové oblasti přehled.
A vy přemýšlejte, jak zní název tohoto filmu.
To byl můj veliký mindrák, že jsem se toho nemohl zúčastnit.
Já bych rád soutěžil, ale nemohl jsem.
-A třeba vyhrál televizi. -Ty ceny! O tom jsme nemluvili.
-Víte, jaké byly ceny? -Vím, že tam byla televize.
Televize, to jste ale hodně už vepředu, resp. v menší historii,
protože první cena byla klíčenka, hrníček, tedy jaksi šálek.
Jestli se nepletu, tak potom bačkory.
Bačkory s emblémem Československé televize.
Ty bačkory nám zatrhnul tehdejší ředitel soudruh Zelenka,
protože se údajně měl vyjádřit, já to neslyšel,
že prý tím emblémem na bačkorách Československou televizi
degradujeme na bačkorovou kulturu, takže to jsme museli zrušit.
Stálo to za starou bačkoru.
-Které město má ve znamení ježka? -Ježkovice.
Kolik denně nadojí česká jalovice ve srovnání s dánskou?
Počkejte, u nás nebo v Sovětském svazu?
-U nás. -U nás nenadojí nic.
-Co je to komolec? -Kotrmelec pozpátku?
I na takové otázky se odpovídalo v jednom z nejznámějších pořadů
Československé televize Šest ran do klobouku.
Tak tohle je studio číslo dvě, kde se vyráběly všechny pořady
Šest ran do klobouku. Tamhle odsud jsem vždycky přišel.
Tady stál klobouk, postavil jsem se.
Nesmělo se tleskat, když jsem přicházel.
Vzal jsem si do ruky desky a říkal jsem:
Dobrý večer, začíná soutěž, která má dvě mezihry,
tři herní kola pro čtyři smíšené dvojice
a pět desítek diváků. Začíná Šest ran do klobouku.
Pak už se to všecko spustilo.
Položíme našim soupeřům otázku číslo tři.
Co je to komolec?
Oni to nevědí, tak proto nám to dali.
Teď je většina soutěží převzata ze zahraničí.
To byla originál česká soutěž.
My jsme zpočátku dělali všechny věci na koleně
a jezdili jsme společně dokonce hledat klobouky.
Pak jsme se dostali to Tonaku, takže jsme přivezli
z Tonaku klobouky, které používali diváci.
Soutěžní otázky vymýšlela celá redakce.
Dokonce tam posílali otázky lidé, kteří byli mimo redakci.
Pak jsme na to vymýšleli odpovědi a zkoušeli jsme to sami na sobě.
Když jsme se tomu smáli, tak jsme to tak nechali.
Když se nám to nezdálo dost vtipné, tak jsem otázky nějak změnili.
Mám tady ještě jednu takovou voňavou.
Co je to kukimuki?
Kukimuki může být dětská hra na schovávanou,
jedlá houba nebo japonský název barevného televizoru.
U Šesti ran do klobouku to byla docela legrace,
protože jednak se dala odpověď těžko uhodnout, jednak i já jsem se
někdy spletla, ale pak jsme to museli do vysílání říci.
To jsem většinou řekl: Teď nám klobouček kecá.
Tak pozor! Tři, dva, jedna, teď!
Josef Mládek získává tři body a tři ceny a prémii,
soudruh Moulis dva body a dvě ceny, František Salčák jeden bod.
Prosím o potlesk.
Znělka odstartovala druhé kolo oboru sovětské letectví
a kosmonautika, ve kterém bude soutěžit vychovatel
Vojenského gymnázia Jana Žižky z Trocnova Jan Kypta.
Dobrý večer.
Největším nepřítelem lásky může být někdy...
-Dvě. -Dvě. Úplná lhostejnost.
Máte bod, pardon, vy máte černé, že?
Když mi bylo tak deset jedenáct, tak se objevily v televizi
piškvorky, soutěž, kterou dneska zná každý školák,
protože ve škole se to pořád na kostkovaný papír hraje.
Mělo se udělat osm křížkových nebo kolečkových polí.
Kdo jich má pět nebo šest, udělá pole a vyhrál.
Na program v naší televizi Desetkrát odpověz
jsem se opravdu velmi těšil. Hlavně mě zajímalo,
jaké otázky dostanou soutěžící, abych mohl své vědomosti
srovnávat s vědomostmi soutěžících.
Nejlépe se mi líbil soudruh Chvojka,
který soutěžil v oblasti hudebních nástrojů.
Protože mám ráda hudbu a učím se na klavír,
chtěla bych umět tolik co on.
Nám ta soutěž pomohla, protože jsme na rotě uspořádali
řadu pěkných kvízů.
Největší soutěží je soutěž o životě a díle Julia Fučíka,
která právě probíhá.
Velký význam soutěže Desetkrát odpověz
pro naši brigádu spočíval hlavně v tom, že nám pomohla
splnit závazek, který je dán heslem Socialisticky žít.
Ten, kdo vyhrál, měl na konci možnost kromě částky,
kterou vyhrál, kterou si vysoutěžil,
třikrát zazvonit kouzelným zvonečkem a mít tři přání.
A můžete si zazvonit.
A vaše první přání?
Moje první přání, aby socialismus nejen v naší vlasti,
ale i na celém světě zvítězil.
V podstatě motivy této soutěže použili filmaři.
Bylo to ve filmu Přehlídce velím já v roce 1969.
Ten film byl natočen v době,
kdy dostat se do zahraničí nebylo jednoduché.
A tam si tvůrci vymysleli, že člověk,
který chce emigrovat do zahraničí, konkrétně do Anglie,
si nastudoval dějiny marxismu-leninismu,
zúčastnil se soutěže Desetkrát odpověz
a jako závěrečné přání měl navštívit
hrob Karla Marxe v Londýně.
Můžete zazvonit podruhé a prosím druhé přání.
Určitě se bude chtít poklonit hrobu Karla Marxe.
Rád bych se poklonil hrobu Karla Marxe.
Já si myslím, že i vaše druhé přání je splnitelné.
Já jsem se díval na monitor, jak běžely závěrečné titulky,
a když už jsem věděl, že bude konec,
tak jsem tu buřinku musel ukrást, položit ji
na ten světelný klobouk a říci na shledanou.
Markétku jsem potom už nikdy nezpívala,
ale nedávno jsem si ji zazpívala na jednom pěkném mejdanu
a na koncertě s kapelou Hrací skříň.
Vzali si mě jako hosta a Markétku jsem si s nimi zazpívala.
Dokonce na své svatbě jsem si ji zazpívala,
protože oni mi tam hráli.
Dokonce jsem dostal několik nabídek Videostop do terénu.
Různé firmy a kolektivy by chtěly Videostop,
tak uvažuji o tom, že možná malinko ho oživím.
Dnešní soutěže moc nesleduji, protože mně na nich je
až odporné to, že když člověk odchází,
tak právě není jako king, ale naopak odchází
jako úplný hlupák. A to říkám velice jemně.
Pro mě je jasným favoritem zábavných soutěží
v Československé televizi Videostop.
Jaká soutěž se nejvíc líbila vám? Napište nám na www.retromanie.cz.
A jen tak mimochodem i s Retrem můžete soutěžit.
Pošlete nám zajímavou retro fotografii
a my vám na oplátku, pokud zvítězíte, pošleme retro autíčko.
Podrobnosti najdete na našich webových stránkách.
Tak se mějte hezky a za týden na shledanou.
Skryté titulky: Věra Kotlínová Česká televize, 2010