První československá pětiletka.
Po celé zemi rostou desítky a stovky nových továren.
Nové továrny potřebují uhlí.
Stále víc a víc uhlí. Bez uhlí bychom nemohli
ani rozvinout výrobu, ani novou zavádět.
S uhlím je spjat život naší země.
Běž pro uhlí, říkávala babička. Do sklepa se mi nikdy moc nechtělo.
Byla tam zima, šero, a navíc jsem se tam skoro vždycky umazala.
Ale díky komu jsme vlastně topili tím uhlím?
V dnešním Retru si posvítíme na horníky v Československu
před listopadem 1989.
Jaká byla horničina práce? Vyzpovídáme samotné havíře.
Bylo to o té výzvě dokázat si něco, že umím přírodě vyrvat to uhlí
a umím ho nějakým způsobem dostat na povrch.
Zeptáme se, jak moc si horníci žili nad poměry.
Za tu práci dostávali adekvátní ohodnocení.
Ale už to nebylo adekvátní vůči celé společnosti.
A to si možná mnozí z nich neuvědomovali.
Horníci pacienti byli přímí, upřímní, stejní jako každý jiný.
Jenom bych řekla, že byli někdy třeba i více nemocní.
A uvidíte Miroslava Etzlera, do něhož byste ani neřekli,
-že někdy horníkem byl. -Když jsi procházela chodbami,
tak jsi slyšela tu zeminu pracovat nad sebou.
To byly takové uuuu... uuuu... Já jsem byl úplně hrůzou bez sebe.
Petr Bezruč, Ostrava.
Sto roků v šachtě žil, mlčel jsem.
Slyšeli jste někdy větu: Já jsem horník a kdo je víc?
Nakolik byla pravdivá?
Patřili horníci mezi smetánku, či dokonce šlechtu ve společnosti?
I na to se v první reportáži ptá Tomáš Voženílek.
Čím v těch dnech Ostrava žila, bylo ve tvářích lidí,
které bychom měli vlastně všechny jmenovat.
Je jich asi tři sta padesát. Ti všichni z dvanácté sloje
východního pole na dole Dukla jsou světovými rekordmany.
Světového rekordu dosáhli v těžbě uhlí kombajnem.
Ti dělníci byli společensky i politicky vnímáni
jako nebezpečná vrstva obyvatelstva.
Kdyby se proti nim šlo nebo se jim nešlo na ruku,
tak to byli právě oni, kteří mohli vyvolat klidně nějaké nepokoje,
protože oni skutečně neměli co ztratit.
Ta práce byla opravdu v těžkých podmínkách.
Větu já jsem horník, kdo je víc
si už pamatuji z doby, když jsem byl kluk.
Kladl se na to důraz, protože průmysl byl závislý na uhlí.
Hornictví bylo preferované.
Ta hesla vznikala spontánně v dobrém úmyslu
a v rámci ocenění hornické práce a té dřiny.
Já jsem opravdu myslel, že umřu, že týden nevydržím.
Ale po čtyřech dnech si člověk na to nějak zvykne
a už to zase je lepší, přijatelnější.
Před časem se zdálo, že uhlí má už svá nejlepší léta za sebou,
že lidé objeví nové zdroje energie, jenže vývoj je v tomto směru
pomalejší než potřeby lidstva, a tak horníci musí nadále fárat
za černým zlatem, aby nasytili stále rostoucí hlad
elektráren, tepláren nebo chemických závodů.
My jsme měli peníze. Ten, který chtěl, měl peníze.
A to je i v dnešní době.
Já když jsem končil v 90. letech, protože já jsem byl ve funkci,
tak jsem měl dejme tomu těch osm deset tisíc.
Tehdy byla doba, že dělník měl víc, než měl technik.
Dneska se to převrátilo, protože ten, který rozhoduje,
musí mít vždycky větší peníze.
Já jsem přišel ze Slovenska. Přišli náboráři a řekli:
Chcete jít na šachtu? Tak jsem říkal: Tak to zkusím.
Tak jsem šel. V tehdejší době byl nedostatek bytů.
Tady samozřejmě každý, kdo šel na důl, automaticky dostal byt.
A nemusel jsem na vojnu. Já jsem vojnu moc nemusel,
byť říkám, že mám rád disciplínu,
ale ta vojna mně nepasovala, takže jsem podepsal šachtu.
To vlastně byla jedna z nadstandardních věcí.
Byla třeba i možnost zahraniční rekreace, i když omezeně.
Bylo to Bulharsko, byla to Jugoslávie,
ale přece jenom v té době byl to výjezd, byla to rekreace.
Tady jsou blízko Jeseníky, Beskydy. Vyžití tady bylo celkem dobré.
Pro ně byl problém někdy ty peníze dokonce utratit.
Nejvíce peněz měli přímo v rubání a při ražení čel,
při ražení chodeb a při kopání uhlí.
Ano, v rubání, ti čelboví, kteří razili chodby.
Nejlépe byli placeni ti, co kopali uhlí.
Pan prezident se pozdravil se všemi členy delegace
a poděkoval za blahopřání.
Ve svém projevu pan prezident potom zdůraznil,
že podniky a závody, které si stanovily nadplány,
musí je také opravdu splnit. Setkáte se možná s obtížemi,
pokračoval pan prezident, ale doufám a věřím,
že je překonáte a že budete jako vždy i nadále pilíři
naší lidové demokracie na cestě k socialismu.
Docela dobré srovnání je třeba s tehdejším generálním tajemníkem,
který bral nějakých deset dvanáct tisíc hrubého,
což ti horníci měli v průměru určitě také.
Určitě mistři, předáci a někteří ti, co fárali častěji.
Když přijde do těžké situace, přijde k závalu, k výbuchu
nebo přijde k různým nehodám na dole, tak teprve člověk pochopí,
že to je základ veškerého dění v tom hornictví.
Když je v podzemí, tam prostě nejde couvnout.
Někdy se to zdá jako fráze, že to je to kamarádství,
ale bez toho se to v dole neobejde.
Minus? Co mně to vzalo? Zdraví, asi kousíček možná jo,
protože po pobytu v dole v tom prašném prostředí
se vždycky něco ze zdravotních problémů ozve.
Velice častým onemocněním v tomto kraji byly průduškové nemoci.
Nemoci plic a průdušek všeobecně, protože nejenom že pracovali
sedm osm hodin v prachu, který byl fibrogenní,
tak samozřejmě potom ani tady nebyl už kvůli hutím
nějak super zvlášť zdravý vzduch. Nejčastěji to byly katary
dýchacích cest, bronchitidy a virózy, běžné nemoci.
A taky to byli navíc kuřáci, tak jste to měla o to těžší.
Ano, byli to kuřáci samozřejmě. Byli to kuřáci často.
Oni nejenom že kouřili, ale i nějaký ten tabák žvýkali.
Ale spíš mi to vzalo hodně času.
Chodili jsme do práce o sobotách, chodili jsme o nedělích.
Zase za to byl člověk zaplacen, dostal nějaké půjčky.
Stavěl jsem v té době barák. Vzalo mi to především čas.
Tehdy byly doly taková velká duše Ostravy.
Přijímali tam brigádníky, ale moc lidí se tam nehnalo.
Já jsem jako student gymplu,
který potřeboval každou korunu, zavětřil.
To byly opravdu peníze, o kterých se mi vůbec nesnilo.
Přes nějakého kamaráda, myslím, že to byl tatínek mého spolužáka,
jsem zfalšoval datum narození a začal jsem fárat.
Jak tě vzali horníci mezi sebe?
To je strašně zvláštní věc, protože já jsem miloval
jako dítě Karla Čapka. A první parta byla taková
jako bible hornictví, bylo to takové to zdař bůh.
A taková ta parta lidí, která byla nesmírně čestná,
a ta souvztažnost mezi těmi chlapy byla obrovská.
Když se člověk blíží smrti nebo je někde,
kde to je velmi nebezpečné, tak ti chlapi spolu drželi.
A to zůstalo.
Já jsem se několikrát dostal dopředu, do rubáně,
což je vlastně to samotné čelo, kdy vlastně se v té rubáni,
to je taková hlava medúzy, která protahuje chodby dál.
Tam je takový velký kombajn, který vylamuje uhlí,
ale na některé zbytky, které kombajn nesebere,
je sbíječka. Buď máš ruku nahoru, nebo dolů.
Strašně náročná práce.
Sbíječka sama o sobě vážila nějakých patnáct šestnáct kilo.
Držet to šest sedm hodin nad hlavou byla šílená dřina.
A tam mě moc nenechali,
protože tam si to drželi ti hrdinové socialistické práce.
To bylo strašně dobře placené místo.
Sto roků kopal jsem uh...
Uh... Uhlí.
Kdo ví, odkud je tohle černé zlato.
Ostravsko je jím přímo prosáklé,
a tak jsme za ním sfárali rovnou do dolů.
Tak mám uhlí.
Pojedeme do hloubky zhruba osm set metrů na jámě Žofie.
Zažil jste tu atmosféru, když horníci fárali dolů?
Co si tady říkali? Prozpěvovali si?
V kleci se nezpívalo, nepískalo, maximálně se horníci bavili.
Vždycky staří horníci učili mladé, aby ve chvíli, když se sjíždí,
zbytečně nedělali něco, co by se nemělo.
Pojďte, pane redaktore.
Jsme na osmém patře jámy Žofie v hloubce 719 metrů.
Půjdeme se podívat do oblasti, kde se kdysi kopalo uhlí.
V podstatě Ostrava pro nás jsou dvě města z té minulosti.
Když si uvědomíte, že na šachtě pracovalo,
třeba konkrétně na Koblově, osmnáct set lidí na tři směny
a sfárali do hloubky 600 až 800 metrů
a těch 800 lidí na té ranní směně tam vlastně vykonávalo činnosti,
tak já si myslím, že třeba na stejné ploše v tom Koblově
nebo v centru města tolik lidí v tu dobu danou nebylo.
A kdybych si promítl, jak v noci všichni spí ve svých postelích
a pod nimi 600 metrů pracuje jakýsi živý organismus,
který se nemůže zastavit, takže pro mě to jsou dvě města.
To byla města, která vznikají právě proto,
že je tu snaha postavit domy, řešit bytovou otázku,
přilákat mladé, novou generaci.
Ta se tam usadí a tím pádem bude zdroj nových pracovních sil.
Když jsem sem přišel, tak bylo velmi riskantní
vzít si bílou košili a mít otevřené oči,
protože tady bylo hodně hrubých částí popílku.
Město nebylo nejhorší.
Ostraváci jsou velmi sympatičtí lidé, velmi upřímní.
Moje první setkání s Ostraváky bylo velmi hezké.
V 50. letech zde byly prapory PTP.
Potom je vystřídali vyučenci hornického řemesla.
Bylo tady hodně lidí ze Slovenska,
protože tady byl nedostatek pracovní síly.
Já vím, že tady někteří lidé byli třeba z přesvědčení.
Třeba já jsem poznal některé, kteří přišli jako brigádníci,
protože doma měli jakýsi škraloupek a měli dilema.
Nebo jim bylo řečeno, buď půjdeš na brigádu na šachtu,
podepíšeš šachtu, nebo budeš mít problémy.
A tady končilo i ošacení na konci služby.
-Ano. -On ho zase vytáhl zpátky.
Přesně tak. On když vyfáral,
tak odevzdal lampu do stojanu, odevzdal masku,
sebezáchranný přístroj a potom opět z fáračky
si dal na tento hák, na tenhle řetízek... A vytáhl nahoru.
Proč se muselo to oblečení věšet?
Věšelo se proto, protože jak je známo,
teplý vzduch se zdržuje pod stropem.
Kromě toho, že se větralo buď přirozenou cestou,
tam by mohly být otvory na střeše, čili průvanem by se dalo říci,
tak byly ještě fukary, které do tohoto prostoru
do pracovních oděvů foukaly teplý vzduch.
Kdyby to bylo ve skříňce, mohlo by to zapáchat.
Stalo se tam někdy něco, co ohrožovalo život?
Ne. Já jsem to nezažil.
Důl Staříč byl brán jako velmi bezpečný důl.
Byly doly, kam se brigádníci vůbec nemohli dostat.
A to byly doly, kde bylo samozřejmě velké nebezpečí úniku plynu.
Za tu dobu, co já jsem pracoval, bylo několik fatálních situací.
Jednak tam byly buď výbuchy, nebo tam byly otravy, závaly.
To já jsem naštěstí nikdy nezažil.
Ale pravda je ta, že úmrtnost byla veliká,
nejen přímo v práci, ale i v důsledku těžkých úrazů.
Mezi horníky byla šlechta, která opravdu tu práci milovala.
To byli chlapi, kteří tam dělali třicet let.
A ty uctívali zdař bůh. A potom tam byla mladá generace,
která tam byla podle mého soudu z 99 procent jenom kvůli penězům.
Tam už nebylo ani to zdař. Ten bůh už tam vůbec nebyl
a byly tam velmi peprné výrazy, ale takové ty nejpeprnější.
A když k tomu dáš ještě ten ostravský přízvuk,
tak to byly fakticky chuťovky.
Když byli někteří mladí kluci opilí,
tak měli takový fenomén, který se nikde nerozebíral.
Oni měli naprosto specifický jazyk. Měli neskutečné množství předložek.
Veškerá slovní zásoba byla sprostá slova
a sem tam nějaké podstatné jméno.
To bylo takové podstatné jméno bazmek.
Bazmek bylo všechno.
Já jsem ex post zjistil, že hornictví bylo vlastně
už v 70. a 80. letech strašně prodělečná věc.
Jednak uhlí nebylo už tak kvalitní, jednak stát těžbu hodně dotoval.
Myslím, že naprosto neúměrně platil.
Je zvláštní, že moje žena Ostravu úplně adoruje.
Ta ji prostě miluje.
Jí se líbí to průmyslové srdce.
Ten dráp té špíny...
Taková ta pochroumaná tvář. To ona má strašně ráda.
Ale mně to bylo už potom protivné.
NESROZUMITELNÁ RECITACE
Sto roků v šachtě žil...
Jo horničina, to je tvrdá práce.
Táto, já přiložím.
Jak a čím se horníci po práci bavili, se dozvíme teď.
Za chvíli sfáráte a strávíte dnešní noc 500 metrů pod zemí.
-Čeho se nejvíc bojíte? -Čeho? To je těžko říci.
Momentálně pracovní problémy jenom. Aby nám to jezdilo.
Minulý režim je ohodnotil i mimoplatově, mimofinančně,
že byli vidět, byli v časopisech, byli v televizi.
Byly s nimi natáčeny různé rozhovory, měli svůj Den horníků.
Nové jitro nad Ostravou, jitro slavného dne, Dne horníků.
Ono se říká, že patronkou horníků je svatá Barbora,
ale ta má svátek 4. prosince. A 4. prosince by se špatně slavil
Den horníků venku, z toho důvodu to prý přesunuli na září,
kdy je ještě teplo a mohlo se to venku oslavovat.
Pilo se, tancovalo, prodávalo se zboží různé,
které se tam na Den horníků zrovna dovezlo a prodávalo se.
Vzpomínám si, že jsem si koupil nějaký ventilátor,
který jsem nikde neviděl, a tam se najednou objevil.
Možná to byla náhoda, že jsem po tom nešel.
Ať už to byly šusťáky nebo skládací deštníky,
to se nějak tak přednostně...
Zábava byla, protože byli pozvaní nějací umělci.
Třeba v ostravské části hodně vystupoval Josef Kobr,
což byl opravdu vynikající herec, komik,
který uměl hornické hantýrky, jak by se dalo říci...
Dalo by se říci, že prakticky žil s horníky.
Jak bych taky mohl s tímhle fárat, lidé zlatí?
Vždyť já bych se nikam nevešel.
Já jsem původně z Teplic. V Duchcově byl nějaký Den horníků.
Tam vystupovaly nějaké skupiny různých hornických závodů,
třeba ze severních Čech.
Podobné to bylo na severní Moravě. Byla tam nějaká muzika.
Pivo chutnalo, kolikrát jsme měli fleky od hořčice na kytlích.
Prostě to bylo veselení se národa hornického.
Říká se, že byla větší sranda.
Na dobu svého působení a hraní rádi vzpomínají pražští herci,
kteří sem jezdili v 50. a 60. letech.
Jezdili sem a hráli v našich divadlech.
Rádi vzpomínají, jak ráno jeli vždycky tramvají s havíři,
jak jeli domů, takže to byla sranda, bylo to zajímavé.
Rádi vzpomínají na to,
jak jezdili s havíři v ostravských tramvajích.
V roce 1978 jsme chodili na báňskou školu
a tam byly povinné šachťáky, kde jsme se učili přijetí
do cechu hornického, takže jsem navštěvoval šachťáky.
Posléze jsme měli absolventský skok přes kůži,
kdy do toho ten študák opravdu vstupuje.
PÍSEŇ
Já ráno dám si rád pár sklenic mléka.
-Tím se máme namazat? -Vypít. Po každé šichtě půl litr.
-Mlíko? -Ale jenom půl litru.
Jak to říkal? Pokusní králíci.
Mně můžete rovnou škrtnout, protože já šaškovat nikomu nebudu.
-Ale já nechápu... -Já tohleto chápu. Chlapci, jdeme!
Kalciovou bariéru...
Také tady byly pokusy to mléko pít.
Pamatuji si, že jsme fasovali půl litru mléka denně.
To se samozřejmě neujalo.
Taky že jo, pít mléko, to je, já nevím, jak kdo a jak kde.
A třeba ze zdravotního hlediska mohlo jim to nějak pomoci?
Myslím si, že ne, že ta kalciová bariéra,
která v tom filmu byla, byla pro lidi, pro ten film.
V minulosti se provádělo fárání manželek do dolu.
Manželky sfáraly do toho klasického prostoru.
Teď teplota, jedno s druhým, ty podmínky...
Spousta manželek, jak se říká, otočila list.
Prakticky ty, které byly na své protějšky tak trochu tvrdší,
jestli se někde stavěli, tak i od toho trochu upustily.
V prvé řadě se relaxovalo, že se prostě šlo, jak se říká,
dotěžit někde do hospody k pivu, tam se ještě to,
co se nedodělalo v dole, probralo v hospodě.
Některým, kteří stavěli baráky, šla parta pomoci, když potřebovali.
Byla to taková soudržnost lidí i po tom vyfárání.
Už určitě nejsou na prvním místě, jako byli tenkrát.
Předáci měli víc, než měl generální tajemník strany v té době.
Měli jsme malé dítě, stavěli jsme barák.
Teď do toho byla ještě spousta práce a toho času na šachtě.
Ale když je člověk mladší, tak to všechno zvládá trošku jinak.
Mně bylo vštípeno od začátku těmi staršími havíři následující:
Kdyby člověk se s někým třeba i pohádal
nebo měl konflikt, tak jakmile sfárá do dolu,
všechno se musí zapomenout a zůstáváme jenom kamarádi.
Mechanizace oproti 60. a 70. letům rapidně stoupla.
Dneska je technologie na takové výši,
že já jsem třeba odcházel do důchodu
a veškerá těžba se konala zmáčknutím tlačítka z povrchu.
Dnešní Ostrava je...
Já vím, že se všechno tam dere hodně dopředu.
Ale když si vezmeš, že se ta těžba zastavila,
zastavily se železárny nebo velká část železáren,
zastavily se koksovny, tak to je město,
které má velké problémy. Takže moc mě to tam neláká.
Za komunistů se prosazoval pozdrav čest práci,
ale na dole se vždycky zdravilo zdař bůh.
To se tam nezměnilo a nikdo je nepředělal.
Prostě na dole bylo vždycky zdař bůh.
-Zdař bůh. -Zdař bůh.
Zdař bůh.
Pracovali v tvrdých podmínkách, v sázce byl jejich život i zdraví.
Jejich průměrné mzdy ale patřily za socialismu k těm nejvyšším.
Co si myslíte o hornících vy? Napište nám.
A taky hlasujte a posílejte retro fotky do naší divácké soutěže.
Vše najdete na www.retromanie.cz.
Tak se mějte hezky a za týden na viděnou.
Táto, to máme teplo, viď?
Skryté titulky: Věra Kotlínová Česká televize, 2009