Úspěšně složenou maturitu jsme kdysi se spolužáky
zapíjeli Svíčkou, což bylo víno, které jste za socialismu
mohli sehnat snad v každé samoobsluze.
Nepřejte si vidět ty následky. V dnešním Retru se vydáme na vinice
a taky do vyhlášených vináren, abychom zjistili,
jaká vína se pila před listopadem 1989.
Dnes se dozvíte, kdo všechno trávil noci
ve slováckých vinných sklepech.
Konkrétně k nám do sklepa jezdili generálové z Ruska.
Každý tady měl dva zuby.
Připomeneme vám legendární litrovky,
které se prodávaly v samoobsluhách.
My jsme tomu říkali stolní vína. Bylo třeba Vinohradské,
to bylo jedno z nejlevnějších a jedno taky velmi sladké víno,
které mělo velice velký úspěch.
Jeden čas stálo jedenáct a třináct korun.
Laco Deczi bude vzpomínat na slavnou vinárnu Blatnička.
Tady jsme v 70. letech strávili půl života.
Chodili jsme sem, zde se chlastalo, žilo to tady strašným způsobem.
Vinohrad, pýcha každého vinaře. V minulosti se vinaři nepotýkali
jen s občasnou nepřízní počasí nebo hejny špačků.
Ani jim se totiž nevyhnula kolektivizace zemědělství.
Co jim zbylo a jak žili za socialismu?
Na to jsme se ptali v Blatnici pod Svatým Antonínkem.
Když vzpomínám na dětství, tak když jsem přišel
ze základní školy, tak vždycky v kuchyni na stole bylo napsané:
Jsem v Kamenici, což je vinařská trať, takže nebylo žádné učení.
Byl to povel položit aktovku s učením a odebrat se do vinice.
Ve vesnici Blatnice putují každoročně zástupy věřících
ke kostelíku svatého Antoníčka.
Jdou si vyprosit přízeň světce, který je prý patronem snoubenců.
Už v páté nebo šesté třídě základní školy měl každý víkend
někdo povinnost přinést pětilitrovou konvičku vína,
takže už jako desetiletí dvanáctiletí jinoši
jsme to zkoušeli. Večer se to odtáhlo
hadičkou rodičům z beček a ráno jsme to dolili vodou,
aby to naši nepoznali, aby nebyl průser.
Rolníci začali zakládat jednotná zemědělská družstva
v souladu s programem IX. sjezdu
Komunistické strany Československa v roce 1949.
V podstatě na Moravě byly vinice zabavené.
My jsme měli štěstí, že kromě Blatnice a Mutěnic,
byly to dvě vinařské obce, kde nedošlo k úplnému zabrání
vinic státem, takže tady těch vinic zůstalo poměrně hodně.
Ovšem byl to problém, protože lidi už se s tím nemohli
živit sami, protože museli chodit do práce.
Prodávat víno nebylo povolené. Teď jste nemohla s vínem
jít do obchodní sítě. Byla tady hromada vinařů,
kteří to vyráběli, a někteří poměrně ve velikém,
ale prodali jenom to, co prodali ze sklepa.
Problém byl ten, že to nebylo oficiální,
že člověk žil pořád v nějakém strachu a stresu,
kdy vás někdo udá.
Ale dejme slovo těm, kteří byli, jak se říká, u toho.
Jedním z nich byl i komunista, zakladatel prvních družstev
a spisovatel František Podlaha.
Já jsem přesvědčoval lidi do družstev.
Sám jsem tam pochopitelně vstoupil jako jeden z prvních.
To samé bylo i s výsadbou vinohradu.
Já jsem vysadil první vinohrad v roce 1969,
druhý v roce 1973, když jsem se oženil.
Nezapomenu na to, když soused na mě křičí:
Francku, co to sadíš? Vždyť za rok to budou brát!
A to se pořád říkalo příští rok, příští rok, příští,
takže vy jste v podstatě investovala, dělala,
ale nikdy jste, když jste vysadila vinici,
nevěděla, jestli příští rok budete sklízet úrodu.
My jsme měli dohromady 30 arů a manželčin otec měl 17 arů.
To jsem pak získal, takže jsme měli dohromady 47 arů.
To je téměř půl hektaru.
Ono to zase nebylo na tehdejší poměry tak málo.
Já jsem to Pražákům přímo vozil,
protože my jsme jezdili do Prahy autobusem každý týden.
Já jsem jim to tam dával podle objednávek.
Takže jestli to je načerno nebo nabílo, to už nevím přesně.
Ale spíš to bylo tak bez papírů.
Já jsem měl tu výhodu, že jsem měl takové zaměstnání,
že byla možnost zůstat doma a že chlapi chodili,
rádi si přivydělali, tak v podstatě byli v práci za mě.
Hodiny se napsaly jim a oni byli rádi,
že měli větší výplatu, a já jsem si dělal v podstatě doma.
Takže jsem se věnoval hodně vínu a tomuto soukromničení.
Samozřejmě to nebylo povolené, ale nebylo to ani zakázané.
Tolerovalo se to.
Stát tady zaujal ve vinařství pozici mrtvého brouka.
Nikdo nic neříkal, pokud někdo nevystrčil vyloženě růžky.
PÍSEŇ
Kde se stala chyba, že to víno pění.
Čiré je a jiskří, bez bublin však není.
Kde se stala chyba, v stáčení či v koštu,
že špunt z lahve letí jak při zkvašeném moštu,
teď se ptám.
Nevzpomínám si ve vinařství, že by třeba konkrétně v Blatnici
bylo nějaké udání, že někdo prodává nebo dělá víno.
Byla to solidarita, protože si myslím,
že lidi si toho nesmírně vážili, že to byl jeden z mála folklorů
a věcí, které mohli dělat nad rámec, než co bylo přikázané.
Jsou rybáři, které baví chytat ryby.
Sedí u vody a tak dál. Mě baví jít do vinohradu.
Pro mě je nejkrásnější, když můžu střihat vinohrad.
Každým rokem se dělaly výstavy. Byla místní výstava,
okresní výstava, oblastní výstava nebo celostátní výstava.
Byl mezinárodní konkurz v Bratislavě v roce 1989.
Mně bylo šedesát let a manželka mi dovolila,
že tam mohu vystavovat. Tam se platilo padesát korun
za vzorek a na ten vzorek se dávalo patnáct flašek.
Dal jsem čtyři vzorky, to znamená, že jsem tam dal šedesát flašek
a dva tisíce korun.
To jsem měl jako dar k šedesátinám a získal jsem tam
velkou zlatou mezinárodní, malou zlatou a stříbrnou.
Šampionem jubilejních 15. Valtických vinných trhů 1981
se stává víno Rulandské bílé ročník 1978 z JZD Blatnice.
Určitě se to vědělo že je tady dobré víno,
protože určitě strana a vláda měly velice dobrý přehled.
Třeba konkrétně k nám do sklepa jezdili generálové
a letectvo z celého Ruska, každý tady měl dva zuby.
Kam by ti potentáti lidi vozili?
Ruští generálové vínu moc nerozuměli.
Byli zvyklí na vodku, samozřejmě to pili jako alkohol.
Každý měl vždycky ten hrus, nějaký svůj přípitek.
Pamatuji si do dneška pár veršů.
To byla povinnost znát. A k tomu se připíjelo.
Když jich znal každý třeba deset patnáct,
tak to bylo deset patnáct přípitků. Vždycky k něčemu.
Dosud se víno u nás i na celém světě pěstuje způsobem,
kterému se odborně říká nízké vedení.
Do 60. let se víno pěstovalo tzv. na grňách.
Bylo to víno u země.
Ten kamen se vám natáhne jak radiátor a v noci hřeje.
Zahřívá hrozny.
Na Mikulovsku zkoušejí vinaři a výzkumníci nový způsob,
takzvané vysoké vedení.
V 60. letech došlo ke zlomu,
že tu došlo na vysoké vedení, většinou rýnsko-hesenské,
takže sem dali sloupky, vedení, dráty, jednodušší obdělávání,
podstatně vyšší úrody, ale samozřejmě nižší cukr.
Ve výši 140 centimetrů od země je réva rozváděna po drátech,
kde se může volně a bohatě rozrůstat.
Asi do roku 1992 se běžně sladilo, protože, abych byl upřímný,
nás ani nenapadlo, že by se víno nemohlo sladit.
Když to víno byl třeba ročník 1983 a bylo tam pětadvacet cukernatosti
na tramínu, tak jsme tam raději vždycky ještě ten stupeň přidali.
Pro klid duše.
Ostravský kahan, Perla Moravy, Pražský sklepmistr.
To jsou ty legendární litrovky, které nechyběly na žádné rodinné
nebo podnikové oslavě. Vyráběly je vinařské závody
a měly své pevné místo v regálech socialistických samoobsluh.
Jak se u nás vinařilo ve velkém, zjistila Darina Vlková.
V 80. letech jsem nastoupil do Vinařských závodů ve Bzenci,
které v tu dobu byly součástí koncernového podniku Mikulov.
My jsme doma měli maximálně bečku o objemu 200 až 300 litrů.
Ta nejmenší bečka měla dva nebo tři tisíce litrů.
Doma jsme měli jedno čerpadlo, tam bylo třeba padesát čerpadel.
Doma jsme měli šlaufek, tam byly strašně veliké hadice.
Kvantita ve vinařských závodech byla pro normálního vinaře něco,
co nemohl pochopit.
Ve sto produkčních sklepech Moravských vinařských závodů
koncernového podniku Mikulov zraje 330 000 hektolitrů mladého vína
z loňské úrody. V těchto dnech probíhá první stáčení,
které odstraní čisté víno od kvasinek.
Nižší obsah cukru vzhledem k nepříznivému roku je vyvážen
výraznější chutí především u odrůd Mueller Thurgau a Neuburg.
Abych byl upřímný, tak mně chutnala vína,
co se dávala do sedmiček, to byly odrůdy.
Co se dávala do litru, to byly na svoji dobu známky.
Tam už to bylo trošku horší, protože se tam dávala
i dovozová vína, vína, která se vyráběla z dovozových hroznů,
ale většinou tyto směsky byly trošku máznuté cukrem.
Čili přírodní, takové sušší víno se v litrech tenkrát nevyrábělo,
protože o něj nebyl zájem.
Nejkvalitnější bzenecký šampus s názvem Elita sekt má za sebou
celý rok náročného ošetřování. A snad právě přípitkem šampaňského
z jižní Moravy oslavíte i vy příchod nového roku.
Nejkvalitnější víno bylo Chateau Bzenec, byl to sekt.
Ten ve své době stál 45 korun, což bylo něco úplně nemyslitelného,
když to byl sekt vyráběný klasickým způsobem,
kde vlastně ta žena rok s tou lahví pracovala,
a stála pětačtyřicet korun.
Nejlevnější vína, dneska se tomu říká stolní víno,
tenkrát to byl třeba Moravský kvítek.
To se dovezlo víno ze spřáteleného Maďarska,
které jsme vlastně museli vzít, trošku se to upravilo
a přímo se to potom lahvovalo do těchto litrovek.
To byly známky, které se tenkrát běžně dělaly.
V Bzenci to byl Kardinál, Mikulov.
Velké Pavlovice dělaly Perlu Moravy, Ostrava dělala Kahan.
Džentlmen nikdy nepije sám, dědo.
Táto.
Vidíš!
A tohleto se dřív pilo jenom v moc nóbl rodinách.
Na zdraví.
No vidíš!
A dneska patří sekt ke slavnostním příležitostem ve všech rodinách.
Někdy v 70. letech Husák měl mírový sjezd v Praze.
Vinařské závody vyrobily červené, nalahvovalo se to.
Tam se to pohnulo za čtrnáct dní, takže soudruzi a ti mírumilovci
z celého světa to nemohli pít, takže jim to vrátili.
To se přisladilo, přefiltrovalo, dal se název Ostravský kahan.
Přisladilo se to a dalo se to havířům na Ostravu.
Bylo to až do převratu
druhé nejprodávanější víno v České republice.
Na Vánoce pouštěli z kohoutku víno, chutnali,
a když se nedala identifikovat, odrůda, tak to byl Mueller Thurgau.
Bohužel spoustě lidí do dneška v hlavě jde taková vzpomínka,
že Mueller je špatné víno.
Mueller, který je z rozumného rodu, je překrásná věc.
Byla vína, která si dokázala získat renomé
a dokázala vyhrát i mezinárodní výstavy.
Pokud i za socialismu se nám podařilo udělat nějaké dobré víno,
tak ředitel ho vzal na OV KSČ, odtamtud šlo na kraj,
na ministerstvo zemědělství, na výstavu.
Co zbylo, tak vypili nebo i rozkradli zaměstnanci. To málo,
co mohlo jít do trhu, tak nešlo, protože šlo do muzejního archivu
a každý rok se to víno pilo. Běžný spotřebitel měl
strašně malou nebo téměř nulovou šanci se k tomu vínu dostat.
Při návštěvě Českých vinařských závodů v Praze Nuslích
nebyla v lahvovně už ani noha. Ale i tak bylo zajímavé vidět
provoz, kde se denně stočí až 40 000 lahví kvalitního vína.
Je pravda, že i v Čechách existovaly vinařské závody.
Byly Moravské vinařské závody a České vinařské závody v Nuslích.
Když jsme přijeli do Čech, tak se přiznám,
že vždycky jsme si museli vzít své vlastní víno,
protože ne že by měli špatné víno, oni ta vína měli jinačí.
Pražský výběr bylo víno, které se začalo vyrábět už před rokem 1953.
A v té době to bylo nejsladší víno, které bylo na trhu,
protože mělo dvanáct až patnáct gramů cukru v litru.
Všechna ostatní vína se vyráběla prakticky suchá, protože tak,
jak to vykvasilo, tak se to prodávalo.
Pražský výběr najednou začal být sladký.
Také od té doby možná se říká, že pití pro Pražáky,
to znamená to sladší.
Pak začala být jiná, sladší vína a Pražský výběr upadl v zapomnění.
Ve sklepních prostorách uzrávají současně 4 miliony litrů
takových značek, jako jsou Pražský výběr,
Staroměstské červené, Mistr Kampanus nebo Vinohradské bílé.
Nedá se říci, že když se ta vína začala přislazovat,
že by to chutnalo jenom Pražanům.
Největší množství jsme vyváželi do Severomoravského kraje.
Vína se doslazovala zahuštěným moštem.
Původně se zahuštěný mošt vyráběl tak,
že se vzal mošt tuzemské provenience,
a tak dlouho se do něj sypal cukr, až měl 650 gramů cukru v litru.
Tím se přislazovalo.
Když se začala vyrábět známková vína,
tak každý závod si vyráběl svoje.
Mezi ta nejznámější patří třeba kromě Sklepmistra Dačického pohár,
Bušek z Velhartic, Dalibor, Pierot, Karneval, Vysočanské sklepní,
Svatováclavské, Radyňský kastelán.
Aby se uspokojila celá rodinka, tak třeba žena přišla,
koupila si Sklepmistra bílého, synáčkovi chutnalo červené,
tak si koupil Buška z Velhartic, protože má cukru méně.
Muž, předpokládám ve zralejším věku, si koupil červené.
Ten by si asi koupil buď červeného Dalibora,
nebo některé odrůdové víno.
Stáčela se i odrůdová vína, která se vozila z Moravy,
ze Slovenska, nebo i některá dovozová vína maďarská.
Tady se vína skutečně jenom zpracovávala, scelovala,
čeřila, filtrovala a plnila do lahví ke konečnému spotřebiteli.
To, co jezdilo ze Sojuzu. byla gruzínská a moldavská vína.
Ta se hodila pro výrobu stolních vín.
Vinohradské, to bylo jedno z nejlevnějších
a taky jedno z velmi sladkých vín, které mělo velice velký úspěch.
Jeden čas stálo jedenáct a třináct korun,
takže v té době ta vína šla skutečně na dračku.
Laco, Blatnička. Co na ní máš rád?
To jsou hlavně vzpomínky, protože tady jsme v 70. letech
strávili půl života. Sem jsme chodili,
tady se chlastalo, žilo to tady strašným způsobem.
Hlavně sem chodili malíři, muzikanti, sem tam i blbci.
Bylo to pomíchané. Vzpomínám na Tondu Čípa,
který to tady vlastnil a zásoboval.
Byl to velký motocyklový závodník. Po mnoha letech jsem ho zde potkal.
Pak tam chodil Béďa Budil, slavný malíř,
-který pracoval u Salvatora Dalího. -A taky policajti, ne?
Ti chodili všude, na to jsme už byli zvyklí.
Landovský tam vždycky přišel a říkal:
Hele, kamenná tvář tam v rohu. To bylo normální.
Oni už nás tolik ani nebrali. Oni tam tolik chodili,
že nás znali, že se na nás prakticky i trošku vysrali.
-Kdo byl Smrtka? -To byl takový barman.
Tonda ani dodnes neví, jak se jmenoval, ten u něj dělal.
My jsme mu říkali jenom Smrtka. Měl holou hlavu.
Takový kluk to byl, nebyl moc starý, nikdy se nesmál.
Tam srandičky, řečičky a on vždycky udělal hm, hm.
Potichu mluvil a trochu kuňkal. Postava číslo jedna té Blatničky.
Jaké bylo víno v Blatničce?
Bezvadné víno to bylo. To bylo nejlepší víno v Praze.
-Co jsi měl radši? Bílé, nebo červené? -Bílé.
A nejhorší víno, které jsi pil tady u nás v Československu?
-Pamatuješ si? -To už nevím.
Nejhorší víno, které jsem pil, bylo maďarské. Tokaj.
-Jo? -Cukrová voda.
-Tady se pila dobrá vína. -Já jsem byl zaměstnancem rádia,
hrál jsem v big bandu, tak jsme tam chodili.
Polovina kapely chodila pít nad rádio a my chodili dolů.
Občas jsme šli Ke kočkám na pivo a sem, jinam jsme nechodili.
Byly vyšlapané chodníčky. Před Vánocemi jsme šli nakupovat,
měli jsme dva dvacetilitrové demižony.
Někdy jsme to kupovali i měsíc předtím.
Pak jsem to ve sklepě zamkl, abych to nevypil.
Dal jsem na to tlustý visací zámek a klíč jsem zahodil s tím,
že pak to musím nějak vybourat. Za 14 dní jsme to už páčili.
-A co to bylo za víno? -Většinou Mueller Thurgau.
-Kde jsi to kupoval? -Vždycky v Blatničce do demižonu.
Pamatuješ si, když se to tady otevřelo?
Myslím, že trošku je. Že bych byl u otevírání, to ne,
ale asi za pár dní nato jsme tady byli,
když to ještě bylo nové a naleštěné.
-Změnilo se to potom v průběhu let? -Ne, pořád to vypadalo stejně.
To bylo dobře, protože hosté nemají rádi,
když se přijde a je něco změněné. To není dobré.
Vždycky jsme byli vepředu u baru.
-Bylo narváno? -Vždycky bylo plno.
V kteroukoliv denní i noční hodinu?
Dopoledne ne, ale kolem páté hodiny,
jak to všecko vypadlo z práce, tak tam bylo plno.
-Čau, Martino! Ahoj! -Čau, Laco!
-Na Blatničku! -A na zdraví.
Z hlavního města bylo do moravských sklepů daleko,
a tak se v Praze pilo hlavně víno z Nuslí.
To se změnilo v roce 1970. JZD Blatnička otevřelo
v centru Prahy vinárnu. Chodili tam policajti a umělci.
A chodí dodnes.
Tato vinárna byla jiná hlavně v tom,
že se zde prodávalo víno sudové, což nebylo v té době zvykem.
Sudové víno, které se zde prodávalo,
bylo přímo od výrobce a od pěstitele.
To znamená z obce Blatnička.
Nejdřív se otevřela Slovácká vícha, to bylo v roce 1970.
V roce 1982 se otevřel naproti ten vinný denní bar.
Byla to sudová vína, která se prodávala přes ulici
i do skleniček. Většinou tam ani nebyly židle.
Tam bylo pár židlí kolem dokola, jinak se tam stálo.
Lidé tam popíjeli víno. V létě byla i plná ulice,
s čímž samozřejmě byly problémy, protože byly stížnosti.
Tenkrát první víno, které tady mělo největší ohlas,
byl takzvaný růžák. To bylo růžové víno,
které bylo míchané bílé s červeným, nic podobného tady nebylo.
Mělo to velkou oblibu.
Další oblíbené víno byl Mueller Thurgau a Vavřinec.
To se vlastně prodávalo celou dobu.
Jistě uznáte, že v takovém podniku se to bez ochutnávání
neboli odborně degustace neobejde. A jistě nám nebudete mít za zlé,
že vám naši čtveřici indiskrétně ukazujeme
i při této bohulibé činnosti.
Blízko byla právnická fakulta.
Mně mnoho současných právníků říká, že tady v Blatničce vystudovali.
Chodilo sem mnoho známých osobností.
Z umělců sem skutečně chodil skoro celý Činoherní klub,
z Městských divadel pražských pan Hašek.
Z uměleckého světa sem chodil Laco Deczi, trumpetista.
Taky chodili lidi z Bartolomějské.
Zajímavé bylo, že i když sem chodilo určitě velké množství těch,
kteří pracovali, nevím, jestli u StB,
ale každopádně u tajné policie, tak jich sem chodilo taky dost
a nikdy nebyl nějaký konflikt nebo problém,
protože když se lidi napijí, stěžují si na poměry,
vyprávějí vtipy a tak dále.
Nikdy ovšem nedošlo k tomu, že by to někdo udal.
Šťára. Tenhle výkřik zazněl dnes v jednu hodinu po půlnoci,
když 78 příslušníků Veřejné bezpečnosti a jejich kolegů
z kriminální služby vstoupilo do pražské vinárny Narcis.
Začala tak preventivně-bezpečnostní rušivá akce zaměřená
právě na nechvalně proslulá místa, kde se schází galerka
neboli kriminálně závadové osoby. Není tedy divu,
že některým nebyla příliš po chuti naše kamera.
Pan Landovský seděl tady v těch místech u toho stolu
a přišel uniformovaný policajt, protože ti chodili do vináren,
jestli je všechno v pořádku. A Landovský začal zpívat
Panskej pacholku, dej mně pistolku, já ti dám jednu ranku.
A ten policajt byl takový starší rozumný člověk
a přišel k němu a říká: Pane Landovský, nechte toho.
A byl klid zase.
Chutnala vám vína za socialismu? Kterými z nich jste si nejčastěji
připíjeli a na jakou značku nikdy nezapomenete?
Napište nám a taky se zapojte do naší divácké soutěže
o nejhezčí retro fotku.
Podrobnosti najdete na www.retromanie.cz.
Mějte se hezky a za týden na viděnou.
Skryté titulky: Věra Kotlínová Česká televize, 2009