-Chceš bony? Bony chceš? -Nechcete bony? Nějaký bony?
Potřebujete nějaký bony?
Bony, bony, bony. Chceš nějaké bony?
Tak tuhle větu jste před listopadem 1989
nejčastěji slýchali před prodejnami Tuzex.
Veksláci nabízeli nejenom tuzexové poukázky.
Sehnali i marky, džíny nebo třeba digitálky, zkrátka všechno,
po čem byl v socialistickém Československu hlad.
Vydejte se s námi na divokou veksláckou jízdu v dnešním Retru.
Kdo byli veksláci?
Jakou roli v komunistickém Československu hráli?
Oni se cítili jako ti, kteří takzvaně zacelují díry na trhu.
To znamená, že těm lidem zpříjemňují život.
Jak vypadal životní styl veksláků?
Každý den jsme někde byli.
Každý den někde byla zábava, byla diskotéka, hrálo se.
Co se s veksláky stalo po roce 1989?
Měli potenciálně nějakou jednu startovací čáru,
ze které se mohli vydat na svobodné podnikání,
na svobodnější život.
-Vzala by sis veksláka? -Vzala.
-A proč? -Abych se měla dobře.
Kdo vlastně byli ti veksláci? S razítkem invalidních důchodců
v občance vydělávali na tehdejší dobu snové peníze.
Divoké večírky, luxusní auta, svérázný styl oblékání.
Jak si veksláci žili, zmapovala Aneta Vojtěchová.
-A mařeny nemáš? -Ne.
-Víte, kdo to byli veksláci? -Povídejte.
-To se ptáme my. -My nevíme.
Nějací bezdomovci.
Vekslák? To je podle mě každý,
kdo se válí po parku a jen tak užívá dne, ne?
Takový člověk, na kterém je na první pohled vidět,
že nic nedělá, asi na tom není moc dobře finančně.
Poznám somráky a veksláky.
-A kdo byli ti veksláci? -To byli ti, co byli šik.
Úlohou veksláků bylo propojit dvě skupiny občanů.
Ta jedna skupina, která měla přístup k dolarům a markám
a měla teda tuzexové bony a nepotřebovala zrovna
momentálně nějak utrácet, a ti, kteří by si rádi něco koupili,
ale dolary ani marky neměli a věděli, co hezkého v Tuzexu je.
Chodili mlsně kolem výkladní skříně a chtěli si něco koupit.
Veksláci tyto dvě skupiny propojovali
a umožňovali jedněm prodat a druhým koupit.
Valná většina bohatších veksláků se nespokojila jenom s obchodováním
s valutami nebo s tuzexovými poukázkami,
ale přímo obchodovala s elektronikou, s oděvy, s botami.
Tyto třeba stály deset marek.
To je takový předchůdce dnešních skejťáckých kalhot.
Stály deset marek a tady u nás v republice
se daly prodat kolem dvou tisíc.
Musíme rozhodněji čelit projevům spekulace a jiným negativním jevům,
maloměšťácké živelnosti a sobectví, které jako pozůstatek minulosti
přežívají ještě u části našich občanů.
Druhá půlka 80. let plísňáče, nejenom kalhoty, ale i bundy,
ať už zimní nebo letní, v podstatě s beránkem, plísňáky.
Taková bunda v té době mohla stát tři a půl tisíce.
Takže taková vzpomínka kdysi dávno,
když jsme vyrazili do terénu v zimě.
Veksláci byli symbolem západního stylu,
ale zároveň tím nenáviděným nebo nějakým způsobem rozporuplným.
My jsme to všichni chtěli, ale zároveň jsme to nechtěli
zrovna od tohoto chlápka, který vydělává za nic,
žádnou práci, že stojí pár hodin na rohu,
vydělává desetkrát víc než tady inženýr architekt.
Rozdíl byl asi takový, že co člověk měl výplatu za měsíc,
tak já jsem měl za den. To byl jediný rozdíl.
Někdy jsem měl i víc.
Veksláci byli určitě lidé, kteří měli čich na podnikání
už v době socialismu, protože oni jako jedni z mála
dokázali obchodovat s různým nedostatkovým zbožím.
Řekl bych, že z jednoho úhlu pohledu byli průkopníci
kapitalismu v Čechách, na druhou stranu oni k tomu
používali občas metody, které byly za hranicí
normálního prozápadního systému.
Já jsem v té době pracoval po restauracích jak v Jablonci,
tak i třeba v okolních horách, kam turisté jezdili,
takže v podstatě se stačilo zeptat při obsluhování,
jestli nechtějí vyměnit peníze.
Turisté zase měli bližší vztah k tomu,
vyměnit peníze takhle než někde na ulici.
Jako člen strany velmi těžce nesu vysokou atraktivnost
cizí kapitalistické měny, a tudíž i tuzexových bonů.
Naproti tomu tím tíže nesu v mnoha případech
méněcennost naší socialistické koruny.
K nám chodili do restaurace Němci, cizinci.
My jsme to od nich brali za osm, za deset korun.
Byl to risk, a když vám to vyšlo,
tak jste to dali na bony, měli jste za marku třeba tři bony.
Vydělali jste pět nebo šest korun na jednom.
Vážení přátelé, potěšující zpráva.
Vítám mezi námi nejbohatší invalidní důchodce v Praze
a možná na světě. Dobrý večer.
Veksláci měli díky obchodnímu duchu o výdělky postaráno,
i když ne vždy čistým způsobem. V socialistickém Československu
měl jen málokdo takové příjmy jako právě oni.
A to samozřejmě imponovalo mnohým ženám.
Co jste si mohla dovolit jednou za měsíc,
tak já jsem vám to mohl dát každý den.
Mohli jsme si dát krásné steaky, tenkrát byla v módě srbská směs.
Dali jsme si lahev vodky, nějaký džus.
Odjeli jsme někam taxíkem. To bylo bez problému.
Když to řeknu hodně přehnaně, pokud člověk nebyl Quasimodo,
tak měl širokou škálu velkých možností výběru dívek.
Samozřejmě se kolem něj točily. Nejenom z toho důvodu,
že třeba dostanou náhodou něco i jako dárek
nebo že dostanou za zvýhodněnou cenu...
Já jsem vždycky říkal za zvýhodněnou cenu a kus práce.
Ano, to byl takový systém, že děvčata tam určitě byla.
My jsme se většinou bavili přes týden na diskotékách.
Obyčejní lidé se bavili o sobotách a nedělích.
To my jsme se radši flákali na Živohošti či na hotelech.
Utratit třeba pětistovku za den. Obnášelo to určitou
finanční náročnost, ale dalo se ty peníze utratit,
takže tam takové odlišení v podstatě dobře,
že jsem měl třeba jiné oblečení, mohl jsem si brát denně
dvakrát pokaždé jiné džíny. Vím, že když jsem měl
domovní prohlídku, policajti se divili, proč mám doma 40 kalhot.
-Znáš někoho, kdo umí kšeftovat? -Neznám.
-Neznáte nikoho takového? -Ne.
-Ale jsou takoví? -Jsou, určitě jo.
-Chtěla bys to umět? -Kdybych z toho něco měla.
To víš, že bys z toho měla. To ti můžu garantovat,
že bys z toho něco měla. Pět let basy potom.
Bony, vole, nějaké bony? Nějaké bony tamhle?
-Banky Geld wechseln. -Chodil jsi sem?
Chodil jsem sem samozřejmě. Byl jsem tady pořád.
A co nabízím? Džíny, spodní prádlo, trička, plísňáky.
-Digitálky máš? -Digi mám, samozřejmě.
Ukaž!
Hezké!
-Nějaké bony? -Pane Hanáku, ne.
Punčochy.
Harry, pojď sem. Já si tě takhle chytím.
Jak to probíhalo?
Šel jsem a už jsem jen čekal, kdy se nějaký přilepí
a nabídne mi pestrý sortiment věcí, po kterých jsme všichni toužili.
Ten, kdo měl třeba polské džíny, byl hodně vyřízený.
Já teď nemůžu říkat značky, ale to pak vonělo v Krymské ulici,
když jsme si vystáli tu potupnou frontu
a přišli na řadu, kde s námi jednali
jak s dobytkem, s těmi zákazníky samozřejmě,
tak konečně ty džíny složené někdy i v igelitové tašce
s potiskem Tuzex, která se pak musela hlídat
opravdu jako diamant, protože pak se s ní chodilo.
Ty džíny jsme dlouho neprali, protože voněly strašně.
A měly nálepky, které jsme si připínáčky dali ještě na zeď.
-Tohle mám jako trofej. Tumáš! -Díky.
A ještě s těmi veksláky, jak jsi je vnímal?
Byli to nějací lidé, kterým jsi třeba něco záviděl?
-Třeba ten jejich životní styl? -To asi ani ne,
protože my jsme se snažili sehnat zelenou bundu s kapucí,
abychom dali jasně najevo, že my jsme ti androši.
To byl takový znak, džíny, nejlépe levisky,
to kdyžtak vytípněte, a zelená bunda Parker.
Pro nás byli veksláci samozřejmě odpad,
ale potřebovali jsme je, když jsme potřebovali něco koupit.
Kazetu nebo walkmana.
Hele, ale vždyť si žili, měli prachy, měli ženské.
Žili si. Měli všechno. V klubu U bílého koníčka,
což byl takový svazácký klub, kde oni měli dveře otevřené,
tak tam měli samozřejmě krasavice tvého ražení
a blonďaté krásné holky, prodejné samozřejmě.
Jak to víš?
Vím to, protože při natáčení Bony a klid jsme se dostali
do exkluzivního prostředí zapovězeného smrtelníkovi.
Způsob, jakým veksláci získávali nedostupnou tvrdou měnu,
věrně popisuje film Bony a klid. Proč vlastně vznikla
tahle pseudoživnost? S čím veksláci obchodovali?
A co na to říkal tehdejší režim? Uvidíte v další reportáži.
-Říká vám něco výraz bony? -Ty byly v Tuzexu, ne?
To byly poukázky do Tuzexu za komunistů místo peněz.
Lidé, co si je mohli dovolit, tak měli bony.
Bony? To mi nic neříká.
Za to se kupovaly věci za komoušů v obchodech.
To bylo to, jak se dávalo mladým lidem,
aby si za to mohli kupovat věci v tom obchodě, v Tuzexu.
V Tuzexu se kupovalo oblečení, žvýkačky a to, co u nás nebylo,
tak to se kupovalo za bony.
Bony byly neprodejné, ale oni je kupovali a prodávali.
To znamená, že porušovali zákon. To je jedna věc.
Na druhou stranu tím, že existovali veksláci,
tak odčerpávali od těch lidí nějakým způsobem,
tím nákupem a prodejem, bony a odčerpávali tudíž valuty z účtů.
A to právě stát chtěl. Čili oni byli trpěni vládou,
protože napomáhali k tomu, aby zboží z Tuzexu bylo prodáno
a aby se vláda dostala k valutám.
Mnozí si jich jistě mnohokrát všimli.
Dennodenně postávají před prodejnami Tuzexu
a okolojdoucím nabízejí na prodej bony nebo valuty.
Běžně se jim říká veksláci, tedy výrazem,
který vznikl zkomolením německého slova označujícím směnu.
To je jeden z paradoxů toho režimu.
Režim veksláky vlastně vyrobil, neboť ta funkce byla nevyhnutelná.
Oficiálně to bylo zakázáno,
ale režim to toleroval, protože mu nic jiného nezbývalo.
Kupní síla sice pomalu, ale nezadržitelně rostla.
Nezdálo se, že by Tuzex mohl být pro bezvalutového občana
tak úplně nezdolatelnou překážkou,
zvláště když do hry vstoupili obratní směnárníci.
-Bony nějaký? -Chcete bony nějaký?
Ano, ano, magické slůvko, které patřičně tiše vysloveno
zajišťovalo hezké řádce lidí docela slušné výdělky.
-Chcete bony nějaký? -Nějaký bony?
Oni to brali spíš jako daňový únik.
Oni to nebrali jako podvod. To bylo horší,
když jste třeba hráli víka, tak vám dali podvod.
Tenkrát nejvíc šli po rozkrádání socialistického majetku,
jenže my jsme nic nekradli. My jsme jim naopak dávali.
Už delší čas jsou trnem v oku většině společnosti tzv. veksláci.
Jejich způsob života je výsměchem poctivě pracujícím občanům.
Kurz, který se pohyboval od dvou korun až do sedmi,
byl závislý právě na tom, od koho vekslák nakupoval.
Právě rozdíl kurzů napomáhal vekslákům k ohromným příjmům.
Oni odkoupili třeba za tři za čtyři koruny
a prodávali za pět padesát a velice rychle takhle zbohatli.
Hlavní náplní práce veksláků byla spekulace,
v té době trestný čin. Aby bylo možné vekslovat,
shánělo se potvrzení o zaměstnání téměř kdekoliv.
Noční hlídač u nás nemůže dostat víc než čtrnáct set.
-Počkej, Harry. -To je v pořádku.
Jenom ještě taková drobnost.
Tady za mladýho občas zaskočí tamhleten děda.
-Fakt spolehlivej člověk. -Tak moment, hoši.
To jsme si spolu nedomluvili. Tohle ne.
Jakej noční hlídač? To jste mi neřekli.
Kde bys chtěl vzít čas na veksl, kdybys tady hákoval?
Já topič, Harry invalidní důchodce.
Mnozí veksláci začínali jako vrátní,
což byla vlastně nejnižší pozice, jakou mohl mít.
Úplně ten jejich největší hřeb v životě bylo dosáhnout toho,
aby byli invalidní důchodci, takže se předháněli v tom,
kdo bude dřív invalidním důchodcem, byť tomu člověku nic nebylo.
A tak je docela dobře možné, že v tehdejším Československu
žilo nejvíc invalidních důchodců v Evropě.
Ovšem sehnat potvrzení o invaliditě stálo mnohdy tučný úplatek
a nemohl si to dovolit jen tak někdo.
Za vůz značky Saab získal toto potvrzení například
jeden z nejznámějších českých veksláků František Mrázek.
Oni se v podstatě kastovali. Oni měli určitě různé postavení.
Někdo byl dobrý na obrazy, někdo byl dobrý na peníze,
na bony, na valuty, někdo na kradené zboží.
Všichni dohromady tvořili určitou skupinu lidí,
pro kterou se vžil název veksláctví,
protože vekslák byl pojímaný v širokém slova významu
jako člověk, který prodával nedostatkové zboží
nebo s ním obchodoval nebo ho dodával, kamkoli bylo potřeba.
Nebezpečné to asi nějakou formou bylo,
ale to si asi člověk nějak neuvědomoval.
Hlavně si myslím, že to byl určitý náboj,
jak dneska jsou různé adrenalinové sporty.
Teď jste si říkal, tak teď se mi podařilo udělat něco,
s čím stát třeba nesouhlasí, prostě taková radost.
Spíš to byla obchodní radost, že se podařilo udělat výhodný zisk.
V 80. letech se vekslování tak rozmohlo,
že se tehdejší režim rozhodl vyhlásit vekslákům válku.
S podobným kufříkem obsahujícím částku
více než 15 500 amerických dolarů byl zadržen Ján Koščák v Praze
na stanici metra Hlavní nádraží. Částku odkoupil
od Miroslava Gruntoráda, se kterým dnes stanul
před Obvodním soudem pro Prahu 4, aby si společně vyslechli rozsudek.
Jednání Jána Koščáka soud kvalifikoval jako přípravu
k trestnému činu ohrožení devizového hospodářství
a uložil mu trest odnětí svobody v délce trvání 9 měsíců
v první nápravně výchovné skupině.
Už to bylo tak provalené, že vekslujeme nebo obchodujeme.
V jedné hospodě, kde jsme pracovali,
jsme měli centrum obchodu, kam si lidé chodili
jako do krámu pro věci, kde si to zkoušeli atd.
Vyfasoval jsem, jak se říká, rok natvrdo.
Měsíc jsem si odseděl ve vazbě a pak asi za dobré chování
se mi podařilo asi po sedmi měsících opustit
libereckou vazební věznici.
-Nějaký bony? -English.
-Bony, marky. English? -Yes.
Jak se ti vůbec Harry hrál?
Harry se mi hrál jako jedna z prvních rolí.
To znamená, že jsem neměl žádné zkušenosti.
Školu nemám, navíc jsem měl hrát takového ranaře.
S radostí koukám na ostatní, jak to hráli.
Honza Potměšil, že jo? Já jsem byl spíš vykulený.
V té době kulminovalo pití, takže to bylo dobré v tom,
že jsme natáčeli v prostředí, kde bylo hodně barů,
takže jsme to vždycky natočili velmi rychle
a třeba už v jednu hodinu v poledne se šlo někam kalit.
Byla to vlastně pekelná jízda daná i tím,
že chlast a veksláci byli všude. Oni samozřejmě byli částečně rádi,
že se o nich natáčí, protože to byla taková elegantní mafie.
Jim byl normální život k smíchu, protože pro ně nebyl problém -
ty sháníš pračku, tak budeš mít pračku,
ale přijdeš se na ni dneska večer podívat.
-A co ta erotická scéna tam? -To byla krása.
To byla jedna z nejsmělejších, protože moje erotické fantazie
nedosáhly nikdy v té době možná až k těmto dimenzím,
které byly v tom filmu. To znamená, že to bylo další lákadlo.
Je pravda, že veksláci měli přístup i k videokazetám,
takže oni prodávali i erotické kazety nebo pornografii.
A jak se potom na ten film a na tebe dívali lidi?
Neměli pocit, že teda už jsi vlastně vekslák?
Ne že by za mnou chodili, jestli nemám nějaké bony,
ale protože tam hrála výraznou roli romská...
Nějaký bony? Ne. Marken. Geld wechseln. Nein. Doprčic.
To je kšeft dneska.
Jelikož tam důležitou roli hrála romská komunita,
tak já jsem to měl a mám dodnes díky tomuto filmu
u romské populace dobré, že když někam přijdu
a tam to hrozí neshodou či konfliktem,
tak oni říkali: Harry, Harry. To je Harry. Nemáš bony?
Já to tam mám na věky dobré.
Dvě stě padesát tisíc, víc ne. To bychom okrádali sami sebe.
Dohoda byla jasná. Patnáct videí, dvě stě sedmdesát litrů.
-Tak aspoň dvě stě šedesát. -Dvě stě sedmdesát a konec.
-To je vaše poslední slovo? -Jo.
Počátek 90. let otevřel trhy
a vekslákům pořádně zaveksloval životy.
Někteří se s novou dobou nevyrovnali
a zmizeli v propadlišti dějin. Jiní dokázali využít příležitosti
a prorazili při budování českého kapitalismu. Jeď.
Václavské náměstí, zápisník něžné revoluce.
Kapitolou černé kroniky, už únavně starou,
jsou čilí obchodníci s valutami. Vládnoucí skupina právě teď
nemluví česky, vypadá na první pohled exoticky a umí v tom chodit.
Domácí borci už nemají skoro šanci.
Část vekslácké scény po roce 1989 už měla natolik velké
finanční prostředky, že už na konci 80. let podnikala
ve velké míře v něčem jiném a byla jenom ráda,
že ten svůj kapitál je možno legálně vložit
do čehokoliv jiného než pořád dokola bony a valuty.
Část těch chudších bylo možné vidět ještě na začátku 90. let,
že prodávali nějaké jiné měny místo tuzexových poukázek.
Vím, že někteří pracovali jako náhončí u starožitnictví.
Jejich osudy jsou velice různé.
V Liberci jsem měl v nájmu dva bary.
V Jablonci jsem založil krásný noční klub.
Tuto sféru jsem opustil, i když ne úplně.
Ještě začátkem 90. let jsme asi dva roky jezdili do Německa
a zpátky jsme se vraceli totálně naložení
a na každé cestě jsme ještě vždy pár desítek tisíc vydělali.
Ať to byly videokazety, ať to byly spreje.
Prostě zase díky rozdílům cen.
Po roce 1989 začali využívat vlivů a kontaktů,
které měli z bývalého režimu. Kontakty zasahovaly už tehdy
do světa politiky a do světa státní správy.
I když se nezdůrazňují morální škody,
které jsou ve skutečnosti možná horší než škody finanční,
začalo se na půdě vlády přistupovat
k problému veksláků se vší vážností.
Taktikou je maximálně poškodit veksláky finančně úpravou kurzů
v legálním směnárenství na tržní principy.
Z chytrých a šikovných, kteří měli kontakty
a uměli je zhodnotit, se stali postupem doby
poměrně vlivní a bohatí podnikatelé,
což je právě případ Františka Mrázka,
Miroslava Provoda, Tomáše Pitra. Mnozí další, kteří nedokázali
uchopit příležitost, skončili v propadlišti dějin.
Měli nějaké peníze, tak se buď živili lichvou,
nebo si koupili restauraci, nebo se dávali na auta.
Měli třeba autobazary nebo půjčovny aut.
Už to nebylo ono. Už to byla práce.
Život jako vekslák byl v podstatě jednodušší.
Vy jste zaplňovala mezeru v trhu. Tam prostě chybělo to,
byla možnost to sehnat a doplnil jste tu mezeru.
A najednou v 90. letech se mezery strašně zmenšovaly.
Už tam víceméně byl jenom rozdíl v ceně.
Kupovali jste od veksláků bony? A za kolik? Za čtyři padesát?
A záviděli jste jim jejich životní styl?
Napište nám a taky hlasujte a posílejte retro fotky
do naší divácké soutěže www.retromanie.cz.
Tam najdete všechny potřebné informace.
Mějte se hezky a za týden na viděnou.
-Chceš bony? Bony chceš? -Bony nějaký?
-Bony? Bony? -Bony nechcete?
Co vlastně chcete?
Skryté titulky: Věra Kotlínová Česká televize, 2009