PÍSEŇ
Severní vítr je krutý, počítej, lásko má, s tím.
K nohám ti dám zlaté pruty...
Severní vítr je krutý, zpívá se ve filmu Vrchní, prchni,
když se falešný vrchní Vrána prohání
se svojí prdlavkou po silnici. Tenhle film tříkolku
značky Velorex proslavil, a tak není divu,
že právě o ní bude dnešní Retro.
První tříkolky vznikaly v České Třebové
v dílně konstruktérů Františka a Mojmíra Stránských.
V tom vozidle je něco tajemného.
Když máte málo peněz, tak si můžete málo dovolit.
S velorexem, když máte málo peněz, tak si můžete hodně dovolit.
Tzv. hadrák je fenoménem oblíbeným i za hranicemi.
Málokdo ale zná čtyřkolku Velorex.
Tříkolek se vyrobilo něco málo přes patnáct tisíc,
kdežto čtyřkolek přes třináct set. To znamená,
že čtyřkolek je hrozně málo, takže jsou relativně vzácnější.
Třístopé vozítko s plátěnou střechou vzbuzovalo
ve své době zájem, opovržení i obdiv.
Nebylo to moc krásné vozidlo.
V některých pohledech ani moc nevypadalo jako motorové vozidlo.
Velorex, lidově hadrák, vznikl jako levné jednoduché vozítko
sériově vyráběné pro invalidy. Koženkou potažené stroje
ale nebyly schopné konkurovat automobilům
a jejich výroba postupně usnula. Legenda velorexu ale žije dál.
Toto je asi nejrozšířenější typ, který se nazývá 16 350.
To znamená, že má šestnáctky kola a třistapadesátku motor.
Tento typ stroje byl poprvé do provozu uveden v roce 1963
a vyráběl se jenom s drobnými změnami až do roku 1971.
Víte, kolik má názvů? Prchající stan, husí prso
a různé takové posměšné názvy, ale co se mi na něm líbí
v tuto chvíli a v podstatě bych řekl, že to bylo i předtím,
že pokud projede hadrák, tak se vždycky každý otočí.
Vznik velorexu se datuje do předválečné doby,
kdy František Stránský v České Třebové opravoval kola
a jezdíval do zaměstnání do Plzně na motorovém kole.
Nepřízeň počasí a to, že to v zimě klouzalo,
ho neustále inspirovalo k tomu, že by chtěl nějaké vozítko,
které by bylo sice pořád jako kolo, ale aby se nekácelo
a aby byl alespoň trošku schovaný.
A tak vznikla myšlenka tříkolky s plátěnou střechou.
Tahle tříkolka úplně takový velorex není.
Je to Oskar s pomlčkou, to znamená na osách kára.
To byl původní název, co měli bratři Stránští pro tohle vozítko.
Později to bylo přejmenované na Velorex.
Inspirováni letadly z té doby udělali trubkový rám
a na to zkusili natáhnout montérkové plátno a říkali si:
Když bude pršet, tak to první příval zachrání.
Mezitím někam dojedeme a to bude stačit.
Oni se chtěli designem přizpůsobit designu tehdejších automobilů,
jako byla třeba škodovka Tudor nebo ameriky.
Na tomhle typu to je ještě trochu patrné.
Začalo se v první sériové výrobě s tehdy výbornými motory Jawa 250.
Už koncem roku 1963 se začaly montovat motory 350,
které už byly vybavené dynamo startérem,
který invalidům umožňoval, že nemusí pracně startovat ručně,
ale zmáčkne tlačítko nebo páčku a motor běží.
Poněkud blíže k automobilu mělo populární vozítko velorex
vyráběné až do konce 60. let v Hradci Králové.
Navzdory všem nedostatkům a zvláště nepříjemnostem
zimního provozu to byla pro velkou řadu invalidů
po dlouhá léta jediná, a proto i nádherná
a životodárná možnost pohybu.
Prodejní cena byla zřejmě 19 000 korun
a z toho zhruba polovinu dával svaz invalidů.
Velorex měl být prodáván pouze na doporučení
nebo na potvrzení od družstva invalidů.
Také si někteří zdraví lidé kvůli tomu sháněli tyto poukazy,
aby byli jako invalidé, aby mohli mít velorex v té době.
Tady je udělán průduch.
Žábry se přestaly vyrábět a chladilo to takhle průduchy.
Velorexy jsou de facto téměř všechny stejné,
pokud není jiná úprava.
Ideální je, že je to v podstatě kabriolet.
Člověk, který si koupí velorex, si koupí kabriolet.
Stačí taková drobná úprava a můžete mít takhle střechu
a máte kabriolet nebo střechu můžete celou sundat,
když odepnete patenty, složit a jedete bez střechy.
Na co je tady ta díra?
Dívejte se na tu díru, já vám ukážu, na co je.
Aha.
Aby se dalo couvat, tak se otočí chod motoru.
Velorex má jako jedno z málo aut čtyři rychlosti pozpátku.
To má málokteré auto.
Velorex byl relativně levný, jednoduchý.
Navíc na něj nebylo složité sehnat náhradní díly.
Konstruktéři jej dokonce zamýšleli i jako rodinný vůz,
což si v dnešních podmínkách dovedeme asi jen těžko představit.
Kdo má rád trošku takovou exhibici, tak jezdí velorexem
a lidi mu tleskají. Dneska je taková doba,
že vám zamávají, teď jsou blázni, kteří na to naloží dvě děti,
dozadu dají psa a jedou. Je to takový návrat k ikoně.
Já myslím, že velorex je ikona České republiky.
Je spousta tříkolek.
Dneska už na celém světě dělají spoustu věcí.
Ale vozítko potažené koženkou, to se opravdu nevidí.
To je unikát.
Při výrobě byla téměř polovina produkce tříkolek
vyvážena do zahraničí. Byly to samozřejmě
socialistické státy. Bylo to Bulharsko, Polsko a Maďarsko.
Kromě toho, že byl velorex exportním artiklem,
vyrobily se u nás i mnohé zajímavé varianty.
Například motorex, výstavní velorex 1960
od návrháře Sodomky, velorex s valníkem ze skútru Jawa Rikša,
z něhož později vzešla čtyřkolka.
Kam ale tohle netradiční vozidlo zařadit?
Když by člověk prošel staré techničáky, tak zjistí,
že podle toho, kde kdo velorex přihlašoval,
tak někdo napsal malý osobní automobil.
Někdo napsal invalidní tříkolka, někdo napsal motorová tříkolka.
Dnes patří velorexy do kategorie motocyklů
a na silnicích jsou spíš kuriozitou.
Lidé se tomu tehdy ani tak nesmáli,
jako spíš se jim to nelíbilo.
Dneska jsou lidé liberálnější, dneska se jezdí v čemkoliv.
Já jsem měl tendenci, aby ten tvar zůstal.
Když to lidé vidí, tak říkají: Hele, velorex, ale zajímavý.
Základem je pevná kostra, takže se udělala pevná kostra,
protáhla se vidlice, velorex se natáhl o metr a půl,
aby se držela stabilita, rozšířila se přední kola.
Velký problém byl třeba s umístěním motoru.
Vidíte, že tam je soustava dvou řetězů,
protože pokud bychom chtěli dostat motor doleva,
tak ho musíme vyosit. To by asi nebylo správné.
Tachometr je původní z motorky black bird.
Tabulkově nám vyšlo, že by velorex měl jet
270 kilometrů v hodině, což snad ani nechci zkoušet.
Splnil jsem si takový životní sen, že dojíždím někoho v autě,
ten někdo se podívá do zrcátka a řekne: Hele, velorex.
Když má na tachometru sto, tak začne být trošku znejistěný.
Když tam má sto dvacet a já se ho držím,
tak začne být nervózní, a když mu ve sto padesáti mávám
a předjíždím ho, tak jsou trošinku naštvaní.
PÍSEŇ
Ušetřím na nový velorex džínový.
Mají ho v tuzexu v Praze.
Děvčata ve Zbečně zaberou konečně.
Tůmovou ulovím snáze.
Pane Mládku, měl jste někdy velorex a balil jste s ním holky?
Velorex jsem nikdy neměl a taky jsem na velorex nemohl
balit holky, protože jsem na něj neměl.
Tak maximálně na jízdní kolo v té době, když se balily holky.
Ale jel jsem jednou ve velorexu až v době,
kdy ta písnička byla ve světě a když jsme točili nějaký klip.
Úspěch jsem neměl,
když jsem měl starý hadrák takzvaný.
I když byl vždycky čistý a dobře záplatovaný.
Jak vlastně ta písnička Džínový velorex vznikla?
A proč zrovna džínový?
V té době, když vznikla ta písnička,
byla džínovina populární. Každý chtěl mít džíny.
V té době se u nás začaly prodávat džínové bundy,
džínové sukně, prostě byla to populární tkanina.
A prý byly i vtipy na tu džínovinu.
Tak byly, jeden si i pamatuju.
Co to je ruská trojka? Nevíte?
Dva spolu něco mají a třetí hlídá džíny.
A teď mi řekněte, jak písnička Džínový velorex vznikla?
Můj kamarád basista udělal hezkou melodii,
tak mě právě napadlo ve spojitosti s tou melodií
udělat tady tu písničku. Velorex bylo sice hodně
prospěšné vozítko pro invalidy. Po takové motorce
to asi musel být luxus i pro neinvalidy.
Ale přece jenom byl předmětem vtípků.
Nebylo to moc krásné vozidlo.
V některých pohledech nevypadalo ani jako motorové vozidlo.
Bratr našeho valchisty Honzy Vošiny měl jednou problém s policajty.
Požil a honili ho a on ujížděl před nimi ve velorexu
a v nějaké zatáčce se převrhl a vykutálel se na skládku.
A ti policajti dojeli k té skládce a vůbec ho nenašli.
Když na tu skládku prý koukali, tak velorex splynul se skládkou,
že ho nenašli.
Velorex vznikl díky konstruktérskému duu
bratří Stránských.
František s Mojmírem sestrojili první poválečnou tříkolku Oskar.
Jak tohle prapodivné vozítko přišlo na svět,
zjistila Aneta Vojtěchová.
Hlavní výroba probíhala v těchto místnostech.
Tohle je hlavní dílna. Ona je asi dvanáct krát osm metrů.
Tam jsme postavili soustruh a tam se to montovalo.
Bratry Františka a Mojmíra Stránských proslavila
výroba vozítek, v nichž se později účastnili
mnohých závodů a exhibicí.
My jsme se dali tak dohromady, že jsme jeden bez druhého
nemohli být. Vymysleli jsme, že budeme dělat opravu kol.
A on povídá: Hele, brácho, koukej, máme součástky,
kdybychom udělali z bicyklu autíčko, tak budeme jezdit.
Taková ta hlava, která vymýšlela konstrukční novinky
a zlepšení, byl spíš starší František,
který opravdu byl asi výborný jako konstruktér.
Mojmír zase měl tu výhodu, že byl takový ten tygr,
který se zakousl a dotáhl to do sériové výroby.
Kol musí mít co nejmíň. Když tam budou tři kola,
nemusí být diferenciál, to je složitější.
Ve všem jsme se shodli a všechen čas jsme tomu věnovali.
S nějakými děvčaty, to u nás neexistovalo.
Pořád jsme v tom seděli, dělali, tak jsme to tak vycepovali,
že jsme jezdili na tom šasi, a to už jsme byli páni.
Mojmír byl takový ctižádostivý. Chtěl, aby byla sériová výroba.
Jezdil do Prahy a žádal patenty
pro svého bratra, aby se zaregistrovali.
Manželce povídám:
Hele, ty mně pomůžeš, uděláme tříkolku.
Máme montérkové plátno, ty to pošiješ.
Já to mám pošít? Já ti budu radit.
Ona to udělala a já jsem trnul, jak to dopadlo.
Povídám: Člověče, tys to tak trefila.
Tak to vyšponovala a ono to bylo tak krásné.
Povídám: Jé, tak ty budeš karosářka.
A tak se šilo z montérkového plátna,
které později nahradila koženka.
Přišel brácha a povídal: My máme vozidlo na ose,
takže os a kára, tak tomu budeme říkat Oskar.
Tak tomu budeme říkat. A už to bylo.
To jsme měli motory, které se v Česku dělaly, stabiláky.
Ono se to klepalo a nebylo to ono.
Pak jsme dostali nápad, že půjdeme do Jawy.
Povídám: Brácho, jedeme do Jawy.
Udělali jsme první tři, a když jsme se v tom svezli,
tak to už byla klasa. Koupili jsme ty tři motory,
udělali jsme tři vozítka, tři se prodala, byly peníze.
Povídám: Brácho, tak uděláme sérii šest.
Tak jsme jich koupili šest a přišli lidi,
všechno vykoupili a měli jsme peníze.
Přišli z národního výboru: Jdeme vás znárodnit.
Tak jsem povídal: Heleďte se, co byste povídali,
žádné znárodňování nebude, my se dáme do družstva.
To se taky zruší. Já povídám: To nevadí.
Ještě jste to nezrušili, my budeme dělat v družstvu.
Ve chvíli, kdy v podstatě chtěli fabriku panu Stránskému vzít
nebo zakázat výrobu, tak on neměl jiné řešení
než v podstatě udělat nějaký krok. Tím krokem bylo,
že nechal patentovat ruční ovládání velorexu.
Řekl: Přihlásíme to jako invalidní vozítko.
Oni nás to třeba nechají vyrábět.
To, o čem tu dnes chceme podat zprávu,
se týká opravdu pouze jednoho čtvrtmilionu obyvatel této země.
Týká se těch, kteří jsou odkázáni
trávit podstatnou část svého života na kolečkách.
Velorex měl velice jednoduchou možnost předělání na ruční řízení,
což bylo výborné pro invalidy.
Někteří neměli nohy, někteří jednu ruku, druhou ruku.
Velorex se dá jednoduše předělat na ruční ovládání.
A to byl takový triumf,
že se dostali do družstva Hradec Králové a mohli vyrábět.
To družstvo se jmenovalo Výrobní družstvo na jízdní kola.
Tomu řediteli se to nelíbilo a on někde vyhrabal
to jméno Velorex. To když říkal, to se nám líbilo,
tak jsme si to nechali líbit a řekli jsme:
Budeme přejmenovaní, žádné družstvo řemeslníků.
Velorex, tak jsme byli Velorex.
To byl leden roku 1954, kdy zemřel Stránským tatínek.
Čtrnáct dnů nato se František takovým záhadným způsobem
zabil ve vozítku v zimě. Ještě týž rok byl vyvíjen
tlak na Mojmíra, aby vstoupil do KSČ.
Já povídám: Tak to ne, tak to se rozejdeme.
Soudruhu, to snad ne? Já povídám:
Jo, jo, já jsem vychovaný dobře od maminky.
Odešel ze Solnice, než aby vstoupil do KSČ.
A tím pádem už to potom vedli jiní.
PÍSEŇ
Už vidím bezděčně, jak se tu ve Zbečně
děvčata přede mnou plazí.
Jaké vůbec byly reakce na písničku Džínový velorex?
Reakce byly dobré, hlavně děti si tu písničku oblíbily.
Samozřejmě v kapele byly řeči, že jsem mohl vymyslet
nějakou větší blbost než Džínový velorex,
že by byly věci, které by byly legračnější z džínoviny.
V hospodě začali soutěžit, kdo vymyslí větší blbost z džínoviny.
Vím, že tam padaly džínové podprsenky,
džínové kapesníky. Nakonec to vypadalo,
že vyhraje džínové pivo, ale nakonec to vyhrál,
už nevím, kdo to byl, který vymyslel džínového Lenina.
Vy máte rád velké vozy, sám jste to řekl,
možná i americké vozy. A myslíte si,
že by takovéhle vozítko uspělo v Americe?
Určitě. Každá krkolomnost je tam vítaná.
Dokonce si myslím, že si ho tam někdo nechal přivézt,
nějaký český emigrant.
Jste takový ten řidič, který by nepřežil, kdyby ho předjel velorex?
Tak já bych to přežil, ale přiznávám se,
že bych měl docela dobrý pocit,
kdybych s velorexem předjel ameriku.
To je daleko větší frajeřina, předjet nějaké rychlé moderní auto
velorexem než bavorákem.
Mám jen strach, že se mně po dešti
příšerně velorex džínový srazí.
Tříkolku s koženkovou karoserií zná skoro každý.
Méně známá je čtyřkolka Velorex.
Ta se vyráběla jen krátce a koženku doplnil laminát.
Dnes už ji na silnici nepotkáte. My jsme ale měli štěstí.
Tohle je čtyřkolový velorex. Je to nástupce tříkolových
vozítek pro invalidy, která určitě všichni znají.
Byla to taková inovace
nebo zmodernizování tříkolového velorexu.
Povídám: Brácho, víš, že jsme chtěli dělat čtyrkolku.
A on něco v hlavě měl, ale nesedělo to
a nám se to nelíbilo. Já povídám:
Něco začni, i když to je blbé, tak dej to blbé dohromady.
Zahodit to můžeme vždycky. Nelíbilo se nám to.
Čtyři kola, špatné, drahé, těžké, neefektivní.
Koncem roku 1971 se začala vyrábět čtyřkolka.
Měla už z poloviny laminátové díly,
z poloviny byla ještě koženka. Ale po dvou letech,
v roce 1973, byla výroba ukončena.
De facto ji v té době vytlačily trabanty.
Těchto čtyřkolek bylo vyrobeno asi jenom dvanáct set.
Oproti těm tříkolovým, kterých bylo vyrobeno asi patnáct tisíc,
to je poměrně velký rozdíl. Taky je to poznat určitě v tom,
že to určitě spousta lidí na silnici vůbec nezná.
Taková zvláštnost zachovaná v tomhle velorexu je,
že to má ruční ovládání v jedné páce.
To je tady po pravé straně od volantu.
Tou pákou se dají ovládat všechny tři pedály,
takže s tím může jezdit člověk bez nohou.
Je možné to srolovat a ukázat, jak se z toho udělá kabriolet?
Samozřejmě.
Když je hodně velké teplo, dají se vyndat boční okénka.
Tak to je úplný kabriolet.
Nejzákladnější rozdíl mezi čtyřkolákem
a tříkolovým vozidlem je, že toto má hydraulické brzdy
oproti mechanickým nebo lankovým,
co měly všechny tříkolové. Ale jelikož to má menší kolečka,
tak já s tím jezdím docela nerad, protože je to trošku tvrdý trakař.
Svezli jste se někdy velorexem? A co si vůbec o tomhle
unikátním československém dopravním prostředku myslíte?
Napište nám na www.retromanie.cz.
A taky nám nezapomínejte posílat retro fotky
do naší divácké soutěže.
Mějte se hezky a za týden na viděnou.
Skryté titulky: Věra Kotlínová Česká televize, 2009