Vidím to jako dnes.
Stojíme seřazeni v modro-žlutých cvičebních úborech
a čekáme na povel. Pak už se otvírají brány
strahovského stadionu a my vbíháme na tuhle obrovskou plochu.
Je rok 1980 a já cvičím na spartakiádě za nejmladší žactvo.
A trochu závidím starším žákyním ty jejich fialovo-bílé
slušivé dresy a hlavně ty bílé bambule.
Dozvíte se, co všechno v armádě patřilo k přípravám na spartakiády.
Vzpomínám i na to, že cvičenci a vlastně i cvičitelé
byli v základních celcích prověřováni nebo schvalováni
tzv. vojenskou kontrarozvědkou.
Prozradíme vám,
co se kromě strahovského vystoupení dalo zažít v Praze.
Říkala jsem: Kluci, co chcete? Chceme jezdit
na pohyblivých schodech v metru, protože to byla novinka.
Hodinku jsem stála nahoře a kluci jezdili dolů, nahoru.
Uslyšíte také, co na spartakiádě zažil vojín Roman Pistorius.
Do Prahy jsme přijeli dřív, už někdy možná koncem dubna
nebo začátkem května. Tady jsme to ukazovali
různě po stadionech, aby se všichni ostatní podívali,
jak my jsme dobří a oni mají být stejně dobří.
Své spartakiádní skladby nacvičovali rodiče s dětmi,
žáci, ženy, svazarmovci, vojáci a mnozí další.
Někteří s nadšením, jiní z povinnosti.
Ne každý, kdo spartakiádě věnoval měsíce příprav,
si v Praze nakonec zacvičil.
Kudy vedla cesta na Strahov, zjistila Darina Vlková.
Největší pozornost věnují žačky nácviku tanečků
a prostných na spartakiádu. Právě zkoušejí druhý
a třetí oddíl nazvaný Nástup nové směny.
Prvně jsem se setkala se spartakiádou v roce 1954.
To jsem končila vysokou školu, začínala jsem učit.
Byl to nácvik skladby pro starší žactvo.
Já jsem tenkrát osobně trucovala a sama jsem odmítla cvičit,
protože to bylo jako náhražka sletu,
ale s dětmi jsem do Prahy jela, což byla vlastně moje povinnost.
Začíná první celostátní spartakiáda.
Já bych řekla, že pocit cvičence, který projde strahovskou branou,
je vždycky stejný, protože jste ovlivněna
ohromným počtem lidí, kteří tam jsou,
kteří jsou s vámi zajedno.
V ten moment máte pocit, že můžete lámat skály.
Za život krásný! Za život silný!
Na pochod!
Strahovský stadion začal být stavěn ve 20. letech.
Stadion vznikl na popud Československé obce sokolské,
která si chtěla vybudovat stánek,
kde bude moci pořádat své sokolské slety.
Já jsem tam to sokolství necítila a vadilo mi to.
Sama jsem vždycky chtěla na spartakiádě cvičit,
protože já jsem si evokovala ty slety.
Všechna slova komentáře jsou zde zbytečná a slabá.
Dívejte se a radujte se z toho našeho krásného mládí,
které v neděli dopoledne dobylo a podmanilo Prahu.
Pro všechny to bylo povinné. My jsme dostali rozpis,
na které škole se bude spartakiáda nacvičovat,
a tak jsem dostala, že já nacvičím dívky a chlapce
nebo jenom chlapce nebo dívky, to nám bylo přiděleno.
Vyvléknout se z toho nešlo.
Největší svátek naší socialistické tělovýchovy - spartakiáda.
Děti a mládež nacvičovaly spartakiádní skladby
během celého školního roku. Před červnovým finále
na strahovském stadionu v Praze se na úrovni okrskové,
okresní a krajské cvičilo po celé republice.
Do Prahy jeli jen ti nejlepší.
U děvčat to bylo tak, že byly vybrány.
Ale z každého celku byly vybrány jenom jednotlivkyně
a podle toho, jak bylo nacvičeno, tak byly vybrány.
Já jsem vždycky měla kvótu tři, což byla nejvyšší,
takže jsem byla hrdá.
Už jen několik týdnů nás dělí od první celostátní spartakiády.
Navštívili jsme v těchto dnech cvičiště institutu
pro tělesnou výchovu a sport.
Žačky institutu zde nacvičují půvabnou skladbu s šátky.
V roce 1953 pak přišel, údajně to byl sám prezident
Antonín Zápotocký, s nápadem, že by bylo dobré oslavit
desáté výročí porážky fašismu obrovskou tělovýchovnou akcí.
Ale teď zase rychle na stadion, kde zatím už začalo
jedno z nejhezčích spartakiádních vystoupení.
Cvičení žen Revolučního odborového hnutí s kužely.
První spartakiáda se konala v roce 1955.
Tehdy stála 45 milionů korun.
Další následovaly vždy po pěti letech.
Výjimkou byl pouze rok 1970. Strana a vláda se tehdy poučovaly
z krizového vývoje a strahovské statisíce považovaly
za hrozící nebezpečí.
Spartakiádní skladby se tehdy cvičily jen na okresní úrovni.
Poslední spartakiáda v roce 1990 stadion na Strahově
nakonec také nezaplnila, přestože se během roku ještě připravovala.
Na začátku nácviku každý vojenský útvar
dostal směrné číslo, kolik lidí má připravit.
Účast lidí nebyla na dobrovolné bázi,
jako to bylo v tělovýchovných jednotách, ve školách a podobně.
V armádě to bylo jednoznačně striktně dáno.
Ta hlavní skladba byla v tomhle výtisku.
Tu jsme začali dělat hned, když bylo vyhlášeno
oficiálně zahájení přípravy na spartakiádu v roce 1980,
hned počátkem roku 1976. My jsme si museli připravit
prosvětlovací stoly, pak různé panáčky,
třeba z Člověče, nezlob se, pak figurky a kotoučky,
abychom měli, pokud možno, aspoň na ten celek 144 panáčků,
abychom si s tím mohli pohybovat a dělat si nějaké tvary a ukázky.
Museli jsme si uvědomit, jak to bude veliké,
s jakými cvičenci budeme pracovat, že budou pouze v bílých trenýrkách,
ale že musejí být opálení, že tam bude 24 takových bloků.
-Celkově 13 824 cvičenců. -Kdo maloval tyto panáčky?
Ty panáčky jsem maloval já, ale byla to hrozná práce,
protože nejsem malíř, velice těžce jsem to dával dohromady,
aby to bylo nějak proporcionální. Prostě jsem se to naučil.
Nácvik probíhal v tvrdých podmínkách,
probíhal na asfaltu, kde museli dělat kotouly.
Probíhal v letních měsících.
Já jsem měl tu výhodu, že jsem měl travnaté hřiště,
takže jsme nacvičovali tu skladbu na hřišti.
V zimních podmínkách to bylo v hangáru,
kde okna byla zadělaná igelitem, aby tam nesněžilo.
Když poprvé vystoupila vojska na veřejnosti,
tak je to začalo bavit. A stalo se mně,
že v Praze jsem měl jednoho vojáka, který měl osmatřicet teplotu.
Ne že by nebyli místo něj náhradníci, ale přišel za mnou,
že pokud ho z té značky sundám, tak si ublíží,
takže jsem mu nakoupil citrony a vitaminy
a do rána jsem ho kurýroval touto léčbou.
Vzpomínám i na to, že cvičenci a vlastně i cvičitelé
byli v základních celcích prověřováni nebo schvalováni
tzv. vojenskou kontrarozvědkou, takže já osobně jako cvičitel
jsem byl pozván na pracoviště u nás, kde sídlila
vojenská kontrarozvědka, kde jsem musel podepsat
aktuální seznam cvičenců, nevím z jakého důvodu, no vím,
jestli není podvratný protisocialistický živel.
V té době jsme to tak nevnímali, protože vojenská kontrašpionáž
v té době byla běžnou součástí každého útvaru.
Ono se potom stalo, že cvičenec, který třeba dělal letky,
musela tam být souhra mezi tzv. žlaby, cvičenci,
kteří ho chytali, v určitou dobu se otočili,
připravili si ruce, mezitím vystřeloval cvičenec
do letky, prohnul se a ukázal světu, že to umí.
Efektní pohled. Oni se zpozdili a chytili ho o čtvrt doby později,
on spadl na zem a měl obě ruce zlomené.
Co mě nejvíc pohladilo po duši, byla taková malá vystoupení,
okresní spartakiády, krajské spartakiády
nebo okrskové spartakiády. To jsou s těmi menšími celky.
Vzpomínám si na Opavu. Tam bylo vystoupení,
kde byl nádherný stadion, nádherná atmosféra.
Letadla tam létala, parašutisti tam skákali.
Po cvičení přišel za mnou jeden tatínek.
Myslím, že to byl předseda okresního výboru ČSTV.
Ten mi řekl tenkrát:
Můj osmiletý syn chce být voják, protože viděl vaši skladbu.
Romane, v jakém roce jste cvičil na spartakiádě?
Je to neuvěřitelné, je to 24 let - v roce 1985.
-Cvičil jste za vojáky. -Cvičil jsem za vojáky.
-Jste tady někde? -Jsem tam někde.
Už bych se samozřejmě neuměl najít, protože tehdy tam bylo
asi 13 800 vojáků, takže bych se nenašel.
-To je zrovna pyramida. -Ano.
Co kdyby ten člověk spadl? Měli jste připravenou první pomoc?
Nad tím nikdo tenkrát nepřemýšlel, prostě nesměl spadnout.
Byla to armáda, byli jsme vojáci. Nesměl nikdo spadnout.
Byl jste pyšný na to, že jste se dostali až na Strahov?
Když už jsem byl na Strahově, když jsme cvičili
a bylo závěrečné vystoupení, tak musím říci, že jsem pyšný byl,
ale to, že jsem se tam měl dostat, a ten nácvik mě hrozně štval.
Nechtěl jsem to dělat za žádnou cenu.
Ale na té vojně se tomu vyhnout nedalo.
Já jsem to jednou zkusil. Když jsme ještě nacvičovali v kasárnách,
tam byla taková rotace a já jsem schválně rotoval obráceně,
úplně proti rytmu. Myslel jsem si, že řeknou, ten je blbý,
toho vyhodíme a nebudu cvičit, ale oni mi dali tři dny basy
a potom jsem stejně nacvičoval.
Představte si, že třeba na druhé spartakiádě v roce 1960
se tady na strahovském stadionu
vystřídalo téměř tři čtvrtě milionu cvičenců.
Jejich výkony sledovaly dva miliony diváků.
Jaký byl pohled ze značek na zaplněné tribuny?
Zeptali jsme se.
Osm, dva, tři, devět, dva, tři.
Patnáct, dva, tři, dřep, běžíš, dva, tři.
První řada všech proudů vpřed.
To je vlastně hlavní tribuna.
Nahoře v té budečce stáli většinou autoři,
bývaly to většinou autorské kolektivy,
kteří se střídali při secvičování cvičenců v blocích.
My jsme v roce 1980 na můstku nestáli,
ale v roce 1985 jsem si to už řídila celé sama.
A to je samozřejmě zážitek.
Jak se cítí autorka skladby na velitelském můstku,
když stadion po dobu celé skladby nepřestává tleskat?
Je to určitě zajímavý a hezký pocit,
ale je to jako vidět uskutečněný sen.
Když jsem šla prvně z toho můstku dolů, tak mě vedli,
protože se mi podlamovaly nohy, a práskla jsem sebou na schodech.
Jako salva z kanonu zadunělo nad Prahou hromové hurá.
Já jsem s tím blokem cvičil přímo před prezidentskou loží,
takže u mě v bloku, když spadl jeden cvičenec
z váhy nebo ze stojky, tak byl problém.
Když to spadlo někde na kraji, tak to takový problém nebyl.
Měl jsem tam jednoho, mám pocit, že se jmenoval vojín Mesiár.
To byl takový silnější klučina.
Když nacvičoval tu skladbu, tak mi řekl:
Pane poručíku, já nemohu cvičit.
Když jsem byl na tělocviku, tak jsem koně rozbil, kozu polámal.
Tenhleten kluk pak byl v záběrech televize a bylo to něco úžasného,
že tu skladbu vlastně on zacvičil perfektně.
Nejsmutnější pro mě bylo,
když jsem tam ty kluky odvedla a už vtekli do toho stadionu,
tak jsem ho musela oběhnout, protože vytekli druhou stranou.
Já jsem je chytala v tom davu a teď jsem viděla
ty dětské obličejíčky tak vystrašené,
jestli najdou svoji učitelku. Když se tam moji kluci objevili,
já jsem vždycky měla něco barevného nad hlavou.
Říkala jsem: Kluci, dívejte se,
budu mít oranžový klobouk nebo něco takového.
Teď jsem viděla, jak uviděli... Ten dav se valí.
To jsou stovky a stovky dětí. Teď jsem viděla,
jak najednou uviděli ten můj růžový klobouk
a měli blažený úsměv, že se neztratili.
PÍSEŇ
Pochoduj, kamaráde, pochoduj. Holky se dívaj, drž krok.
My jako vojáci jsme byli velmi žádaní.
Chodívali jsme na nácviky nebo z nácviků,
a pokud jsme míjeli dorostenky a ženy, tak to bylo obrovské haló,
obrovský aplaus. Nejednou se stalo,
že tyto cvičenky se dostaly nad ruce nás vojáků
a my jsme si je přeposílali z předního celku
až do zadní části a zase zpátky. Některým děvčatům se to líbilo,
některým ani ne. Já se jim ani nedivím,
protože při dopadu na zem mnoha děvčatům chyběla
podstatná část výstrojních součástek.
Před nástupem na seřadiště zbylo i vojákům několik chvilek
na domluvení schůzky či na legrácky
možná zakrývající předstartovní nervozitu.
Když se necvičilo, tak jsem musela dětem udělat nějaký program,
abych jim taky ukázala trošku Prahu.
Říkala jsem: Kluci, co chcete?
Chceme jezdit na pohyblivých schodech v metru,
protože to byla novinka. Hodinku jsem stála nahoře
a kluci jezdili dolů, nahoru, dolů, nahoru.
Když je to přestalo bavit, tak jsme šli dál.
Spartakiáda, to je i smutek loučení.
Opravdu to byl tvrdý závěr, kdy jsme se přesouvali
z Vypichu na hlavní nádraží. Tam si pamatuji,
že na Vypichu byla točna tramvají, kde stáli příslušníci
Veřejné bezpečnosti s mladou slečnou.
Tato slečna asi hledala potencionálního otce.
Mohu říci, že nám to nebylo nikomu příjemné,
protože kdo ví, jak by to dopadlo,
kdyby na toho či onoho cvičence ukázala.
Za třicet let vývoje spartakiády se spartakiáda naprosto proměnila.
A vedle výhradního politického akcentu,
který měla ještě v roce 1955, ta cvičení v osmdesátých letech
už měla vysoký sportovní výkon.
Mě tady v tom napadá výrok Juana Antonia Samaranche
z roku 1990, kdy odpovídal na otázku Oty Černého:
Pane Samaranchi, co vy říkáte tomu,
že jsme zrušili spartakiádu,
ten ideologický blábol komunistického režimu?
Samaranch se zamyslel a říká:
Je to škoda, protože ve spartakiádě jste opravdu byli světoví.
Jaké zážitky máte ze Strahova?
Pamatuji si hlavní bránu, kterou se vbíhalo
a kterou vbíhali i vojáci, Bránu borců.
Vzpomínám si, že jsme tam strašně dlouho stáli.
Pralo na nás slunce, strašně dlouho jsme tam stáli.
Pak další moment je, když jsme nabíhali na stadion,
tak jsme si říkali, že musíme každý najít svou značku,
protože jich tam bylo několik tisíc. Našli jsme to.
Když skladba skončila a stáli jsme tam v pozoru,
tak jsem byl docela pyšný a měl jsem pocit,
že jsme to dokázali, bylo to super,
lidé na nás koukají, bylo to pěkné.
Jak s odstupem vnímáte vaše účinkování na spartakiádě?
Byla to pro váš život přínosná událost,
nebo byste si ji klidně odpustil?
Možná bych si ji klidně odpustil, ale na druhou stranu,
když se na to dívám zpětně, tak my jsme si tam zvýšili fyzičku,
všichni, co tam cvičili, protože my jsme nacvičovali
možná půl roku nebo tři čtvrtě roku předem,
tak jsme si úžasně zvýšili fyzičku.
Pak jsem z toho dlouho čerpal a byl jsem pořád ve formě.
PÍSEŇ
Zaber, budem dobrá dvojka já a ty.
Už vidím, jak mi holky záviděj, že jsi nej, ze všech nej.
PÍSEŇ
Krásný úděl máme dnes,
kráčet k zítřku,
žít a kvést.
Krásný úděl, před očima růst,
vzhůru k výškám každou chvíli kus.
Tuhle písničku Michala Davida si pamatuje asi každý,
kdo zažil 80. léta.
Na spartakiádě v roce 1985 ji cvičily starší žákyně.
A Poupata jsou znovu tady.
V roce 1985 jsem nacvičovala Poupata,
vlastně jako starší žákyňka, bylo mi tenkrát necelých 15 let.
My jsme tu skladbu nacvičovali skoro dva roky,
protože Jarina Žitná byla autorkou pohybu,
a tudíž jsme s ní tu skladbu připravovali.
Tady jsme se nesmírně strefili do mentality děvčat a myslím,
nevím, kdo mi to řekl, že jsme z těch děvčat udělali slečny,
že jsme je postaršili. To jim bylo strašně vhod.
To ony strašně braly.
A pak už se šlo.
Když se podaří, co se dařit má, když rozkvete růže z poupěte.
Když se podaří, co se dařit má, tak je přece krásně na světě.
Ale dál už vám to taky nepovím.
Když se podaří, co se dařit má, tak je slunce jako ze zlata.
Když se podaří, co podařit se má, podaří se také poupata.
Pobyt v Praze byl osm až deset dní, bydleli jsme v nějaké škole,
už si nepamatuji, kde to bylo.
Spali jsme na spartakiádních lehátkách.
Zmatky byly vždycky, vždycky se někdo hledal.
Z amplionu se pořád vyvolávaly nějaké děti,
že hledají z tohoto celku, z toho města.
To asi patřilo k tomu množství.
V roce 1985 se neobyčejně zvýšila náročnost jednotlivých skladeb.
Staly se dynamickými, švihovými.
I choreografie byla podstatně propracovanější.
Krásný úděl máte dnes,
kráčet k zítřku, žít a kvést.
Když jsme odcházeli ze stadionu, tak jsme brečeli.
Poupata se do našich hlav zapsala svými ladnými pohyby
a dívčími půvaby. Vojáci si ve stejném roce
vysloužili obdiv za své akrobatické výkony.
V nezapomenutelných bílých trenýrkách létali
vzduchem a stavěli pyramidy.
Hned po přijímači nás velitel školní roty seznámil,
že tato rota bude nacvičovat na spartakiádu.
Já jsem z toho měl radost, protože jsem si myslel,
že nebudeme chodit na přednášky, nebudeme chodit na cvičení,
budeme jenom nacvičovat, že se vyhneme nějakým seminářům,
ale opak byl pravdou, protože my jsme chodili
pravidelně do školy a k tomu jsme ještě tvrdě nacvičovali.
Já jsem byl spíš takové křoví.
Letky a pyramidy vzbuzovaly údiv, a to nejen svým provedením,
ale i množstvím letců akrobatů.
Já jsem ani nechytal, ani nelétal
a byl jsem v okolí přistávací plochy těchto letců.
Vlastně bylo povinné opalování, ono jako přemlouvejte někoho,
ať se jde opalovat, to bylo vítané,
takže opalování bylo příjemné zpestření nácviků.
Já si myslím, že potom ten kontrast,
krásně opálené, vypracované tělo a bílé trenýrky a ponožky
a spartakiádky, řekněte mi, ukažte mi na děvče anebo
každého jiného zdravého člověka, kterému by se to nelíbilo.
PÍSEŇ
Přes spáleniště, přes krvavé řeky
jdou mstící pluky neochvějně dál.
Na naší straně srdce, právo, věky.
Jdem vpřed jak čas, jak pomsty hrozný val.
Když jsme docvičili, tak byl pocit takové úlevy,
protože za období přípravy až do finální skladby
člověk slyšel ty skladby i v noci, i když spal,
i v noci rukama pohyboval a říkal si:
Musím tam být včas na té značce, takže taková obrovská úleva.
Při opuštění tohoto prostoru jsme si vzali tyto značky na památku.
Spojme svoji víru. Dále jen vznesme zpěv.
-Milujeme život. -Milujeme život.
-Milujeme mír. -Milujeme mír.
Milujeme člověka.
Cvičit na spartakiádě byl pro mě jako dítě velký zážitek.
A jaké vzpomínky na spartakiádu máte vy?
Zacvičili byste si na ní i dnes?
Pište a hlasujte na www.retromanie.cz.
Během prázdnin vám nabídneme reprízy
divácky nejúspěšnějších dílů Retra.
Po prázdninách se můžete těšit na nové díly a nová témata.
Zdalipak víte, kdo vyhrál naši diváckou soutěž o nejhezčí fotku?
Klikněte na www.retromanie.cz a dozvíte se to.
Třem výhercům posíláme autíčko s logem našeho pořadu
a vám všem ostatním děkujeme za účast v soutěži
i za krásné fotky, které jste nám posílali.
Hezké léto a na viděnou.
Skryté titulky: Věra Kotlínová Česká televize, 2009