Rok 1958 a naše velké úspěchy na světové výstavě Expo v Bruselu.
Československý pavilon tu byl dokonce oceněn
jako nejlepší ze všech. O devět let později
nás proto čeká velký úkol - zopakovat tento úspěch
při nadcházející výstavě v kanadském Montrealu.
Čím jsme si tentokrát získali návštěvníky,
připomene dnešní Retro.
Světová výstava Expo 67 v kanadském Montrealu.
Výstavní plocha má 300 hektarů.
Celkové náklady se odhadují na 300 milionů dolarů.
Reportáž ze zahájení výstavy uveřejníme v příštím Týdeníku.
S dnešním Retrem navštívíme výjimečnou expozici
v československém pavilonu.
Když se člověk probírá anglosaskou literaturou
na téma světových výstav, tak o té naší expozici
je tam vždy v první řadě polyvize, diapolyekran, kinoautomat.
To byly věci, které znovu překvapily svět.
Připomeneme taky příběh kinoautomatu,
který v Montrealu ohromil miliony návštěvníků.
Táta už v době velkého úspěchu kinoautomatu v Montrealu
tak jakoby zlehčoval tady tu otázku demokracie a volby.
Dělal si z toho srandu slovy, že u nás máme tolik demokracie,
že ji musíme exportovat.
A s Retrem se podíváme i na to, jak tvůrci pavilonu objevovali
Západ v severoamerickém Montrealu.
Samozřejmě jsem si od Beatles mohl koupit to dvojalbum.
Poprvé jsme prožívali diskotéky.
Konec 60. let, ve kterých vznikal československý pavilon
pro montrealskou výstavu, byla úplně jiná doba
než při předešlém Expu v Bruselu.
Projevilo se to jak na přípravách, tak i výsledné podobě pavilonu.
Redaktorka Petra Schubertová o tom natáčela.
Namalovaný indián nám připomněl, že v okolí kanadského města
Montrealu se ještě v 17. století bránili přistěhovalcům
indiánští Irokézové. Dnes město očekává nápor
návštěvníků světové výstavy v roce 1967.
Alžbětin ostrov - areál výstaviště.
Navážkou ho rozšířili na dvojnásobek.
Kanadský Montreal - výzva pro tvůrce naší expozice.
Pro Československo znamenala účast na severoamerické půdě
výjimečnou politickou příležitost představit
československou kulturu a průmysl.
Tady byl velký rozdíl od konce 50. let,
kdy komunistická strana zpočátku nevěděla,
jak se k úspěchům postavit. A teď se tady ta situace obrátila,
že už jsme měli zájem na tom, ten úspěch mít, a dokonce
i pohlaváři si říkali, že by se toho dalo propagandisticky využít.
Světová výstava Expo 67 v Kanadě začala sice koncem dubna,
ale už několik dní po zahájení bylo jasné,
že naše expozice patří k nejlepším. Proto se také věnovala
taková pozornost návštěvě soudruha Antonína Novotného v Kanadě.
Prezident Novotný přijel jako jeden z prvních hlav států
na Expo 67. Zúčastnil se našeho národního dne
a prohlédl si československý pavilon.
Tehdy vláda na tuto prezentaci dala to, co jsme si vymysleli.
V podstatě to bylo takové údobí, kdy pro reprezentaci naší vlasti,
naší výkladní socialistické skříně vůči Západu se prostě dalo všechno.
Po tom Bruselu v uvolnění celé výtvarné umění tady dostalo
ohromný náboj. Šedesátá léta pořád pokračují až dodnes.
Do Montrealu jsme jeli jako zatančit.
Téma expozicí jednotlivých zemí určovalo motto Člověk a jeho svět.
I v Montrealu znovu dominovaly pavilony dvou velmocí -
Sovětského svazu a Spojených států.
V bipolárně rozděleném světě, kde se stále soutěžilo
o technický pokrok, zaujal československý pavilon
svou lehkostí a nápady návštěvníky natolik,
že ve frontě na vstup stáli až 6 hodin.
Ať to bylo, jak chtělo, tak tato země měla pořád co vystavovat.
Měla se čím chlubit.
Když si představíme exponáty jako oltář v Levoči,
třebechovický betlém, spousta plastik, sklo,
barokní plastiky, mistr Theodorik a spousta dalších věcí.
Když jsme k tomu pak přidali kinoautomat
a nedílnou součástí byla velká část gastronomická,
tak to všechno dohromady vytvořilo ten ohromný celek.
Když se člověk probírá anglosaskou literaturou
na téma světových výstav, tak o naší expozici je tam
vždy v první řadě polyvize, diapolyekran, kinoautomat.
To byly věci, které znovu překvapily svět.
Poté co jsme šokovali v Bruselu Laternou magikou,
tak jsme opět přišli s něčím novým a zase jsme předběhli dobu.
Ve vyšším patře pavilonu začíná svět architekta Josefa Svobody.
Polyvize, program filmů a diapozitivů promítaných
na kulovité, krychlovité, válcovité a prizmatické plochy.
Hlavním obsahem kompozice je rozmanitost
a vyspělost našeho průmyslu.
Samozřejmě že nám nejde o to, abychom jenom zdůrazňovali
veliký počet čísel, ale mohl byste nám říci,
kolik tam bude projekčních přístrojů?
V této části expozice bude asi 50 projekčních přístrojů,
ale v té další části expozice, v tzv. mozaikové projekci,
jich bude daleko více, tam jich bude okolo 240.
Lidé seděli úplně u vytržení na zemi a sledovali
vyjíždějící jednotlivé krychle, které dávaly dohromady
pohled na člověka, na svět, na život.
To, co vidíte, je 112 čtverců. Za každým jsou dva diaprojektory.
Čtvrthodinové pásmo spotřebuje víc než 12 000 diapozitivů.
Elektronický kontrolní systém vysílá do soustrojí
20 000 impulzů za vteřinu. Celý program zapsaný
na filmovém kontrolním pásu zahrnuje
přes pět milionů kódovaných informací.
Délka použitých elektrických spojů dosahuje 400 kilometrů.
Československá reprezentace není však určena jen milovníkům ducha.
Na své si v našich restauracích přijdou i ti ostatní.
Předvádí se zde pětidolarový komunismus.
Pět dolarů je vysoká částka, ale zato zde každý,
kdo těch pět dolarů zaplatí, může sníst, kolik čeho chce.
Pití si ovšem musí platit zvlášť.
Stejně jako v Bruselu si návštěvníci oblíbili
také československou kuchyň a restaurace,
kterých bylo v Montrealu hned několik.
Dokonce architekt Pýcha traduje historku,
že tu jeden z barmanů vymyslel dodnes oblíbený náboj beton -
becherovku s tonikem.
Vzniklo to tak, že jsme se občerstvovali u baru, a on říkal:
Tady mám takové množství becherovky, co s tím budu dělat?
Tak jsme mu říkali: Tak to zkus s tonikem.
Zkusil to, pár lidí to ochutnalo a vydrželo to dodnes.
Co se týče návštěvnosti, tak náš pavilon navštívilo
8 350 000 návštěv, čímž jsme obsadili třetí pozici
za sovětským a americkým pavilonem, které samozřejmě budily
zpočátku největší zájem, ale z kterých odcházeli lidé zklamáni,
protože tam nenašli to, co hledali,
protože to byla obří monstra. Ten sovětský skokanský můstek
byl přeplněn obrovským množstvím technických věcí.
Ti lidé byli zahlceni, ten pavilon byl špatně průchodný.
Americký pavilon byl takový poloprázdný, nenaplněný
a sklouzával až ke kýčovitosti. To znamená,
že lidé tam sice přišli, viděli to,
ale už neměli zájem přijít podruhé, stačilo to.
Kdežto do našeho pavilonu se lidé vraceli
a našli tam tu člověčinu, to lidství.
Světová výstava v Montrealu se blíží,
a proto pracovnice pražské střihové služby Vkus mají napilno.
Chtějí pro návštěvnice výstavy připravit kolekci střihů
a módních katalogů, podle kterých si budou moci ušít
nebo uplést něco hezkého na sebe podle československé módy.
Pro vás, které se třeba do Montrealu pro nedostatek času
nedostanete, přinášíme několik ukázek z katalogu
a hotových výrobků.
Všechny modely, kdybych si je oblékla,
kdybych je oblékla, by dnes byly naprosto super,
protože ona v té době byla ještě taková móda,
spíš to byla klasika, že se nechtělo šokovat.
Ukazovaly se nádherné materiály.
Manželky milionářů vzdychají nad půvabnými modely
i krásnými látkami.
Prý závidí našim ženám, jak chodí oblékány.
Mezi nejobdivovanějšími uměleckými exponáty byly
i výrobky československého sklářského umění.
Když to viděli, tak najednou zůstali koukat.
Oni dělali jenom takové malé věci a teď před nimi stálo tohleto.
My už jsme tam byli, to byl koncert.
Tam tenkrát byla vlastně jednička Libeňský, Brychtová
a Roubíček, Roubíčková, kteří posunuli naše sklo na úroveň,
kdy vlastně se stali velkými sběratelskými cíli.
Úspěchy měly dopad i od samotného Bruselu,
že se konečně tady začalo nějak myslet.
V mém případě zrovna právě v tom skle
ve velké míře to mělo ten význam, že vzhledem k úspěchům
už se musely otvírat dveře zahraničním návštěvníkům.
Paní Daníčková, na Expu 1958 v Bruselu jste působila
v roli konferenciérky, která provázela celým pásmem.
Jakou roli jste měla v Montrealu?
V Montrealu běžel vlastně film,
který byl příběhem paní, která vyběhla ze svého bytu
v prádle, zabouchla si, zůstala na chodbě.
V této zoufalé situaci zaťukala na vedlejší dveře
a otevřel jí pan Novák, což byl Miroslav Horníček.
Pustil ji dovnitř, aby přečkala tu choulostivou situaci.
Z toho se začala odvíjet velice složitá zápletka.
Tento příběh na plátně komentoval pan Horníček,
který hrál ve filmu pana Nováka, živě v Montrealu na jevišti.
Ve chvíli, kdy přišla konferenciérka, se příběh zastavil.
Bylo to většinou v nějaké kritické chvíli.
Publikum dostalo příležitost, aby volilo stisknutím knoflíku
v sedadle, jak by si přálo, aby ten příběh pokračoval.
Vy jste tam průběžně vstupovala a anglicky jste vyzývala publikum,
aby udělalo variantu A nebo B, zelený nebo červený knoflík.
Ano. Ta konferenciérka v montrealském případě byla
vlastně takovou pomocnicí na jevišti,
protože hlavní postavou byl pan Horníček,
který byl pro publikum samozřejmě zajímavý jednak proto,
že byl živý na jevišti a ještě nafilmovaný na plátně.
Nebylo vám trochu líto, že jste hrála pomocnou sílu,
jak vy sama říkáte, nebo pomocnici pana Horníčka,
a přitom na Expu 1958 jste měla hlavní roli?
To mi vůbec nevadilo, protože jednak bylo úžasné být
partnerkou pana Horníčka, jednak konferenciérka
tam měla dost povídání, nebylo tak snadné se to naučit.
Ona komunikovala s publikem, což je u konferování příjemné,
mluvila k lidem, mluvila k panu Horníčkovi,
komentovala trošku obraz, řídila celou volbu.
To je to, co se mi vždycky líbilo,
že ona není jenom na jevišti a nehraje nějakou roli na jevišti
a neví, co si publikum myslí, ale je obrácená k lidem,
povídá si s nimi a má možnost vidět jejich reakce.
Tak takhle nějak začínala představení kinoautomatu.
Jejich symbolem se stalo zelené a červené tlačítko,
díky kterým diváci volili, jak se děj bude vyvíjet dál.
Za příběhem kinoautomatu a jeho tvůrců se vydáme v další reportáži.
Táta začínal u divadla a potom dělal hodně filmů taky o divadle.
A když se stal filmovým režisérem,
tak ho hrozně štvalo, že když se jednou film ustříhá,
tak je to uzavřený tvar a nejde s tím nic dělat,
což v tom divadle není, tam je pořád možnost drobných změn.
Díky zpětné vazbě s publikem tam dochází k opravdové interakci.
On přemýšlel, jak tento prvek vnést do filmu,
a tak vznikl kinoautomat.
Dílo režiséra Radúze Činčery je vůbec první interaktivní film
na světě a měl premiéru právě v Montrealu.
Nikdo z tvůrců ale do toho okamžiku nevěděl,
jak na tento nápad bude reagovat publikum.
Když táta vezl kinoautomat do Montrealu,
tak oni to měli vymyšlené, mělo to tu filmovou verzi,
ale nikdy to v Praze neměli možnost vyzkoušet,
protože v Praze na to neexistovalo hlasovací zařízení.
Takže oni tam jeli zkraje roku 1967 a vůbec netušili,
co to udělá. Pak přišli první diváci.
Ten zážitek byl pro ně nepopsatelně nádherný,
protože se bavili daleko víc, než táta v nejsmělejším snu očekával.
Zjistil, že hlasování diváky tak baví,
že se tam dávalo takové jakoby falešné mezihlasování,
které vůbec nic nezmění, ale diváci to zbožňují.
Námět a scénář dal Radúz Činčera dohromady
s Pavlem Juráčkem, Jánem Roháčem a Vladimírem Svitáčkem
a na příběhu se podílel i představitel hlavní role
pana Nováka, herec Miroslav Horníček.
V roli konferenciéra předvedl v Montrealu skvělý výkon
a nikdo z diváků údajně nepoznal, že neumí ani slovo anglicky.
MLUVÍ ANGLICKY
Je to prostě sedmnáct stránek textu,
který se pan Horníček musel naučit v angličtině,
v řeči, v které neuměl ani slovo.
Teprve když vylezl v Montrealu na jeviště a věděl,
kde se mají lidi tak zhruba smát, a oni se opravdu smáli poté,
co on vydal svou soustavu zvuků na jevišti,
tak uvěřil, že mluví anglicky.
Pane Horníčku, bude v Praze kinoautomat?
Jak já vidím, my se dneska z té metafyziky nevyhrabeme.
Posmrtný život a teď zase jestli bude v Praze kinoautomat.
To je zajímavé, já bych tedy chtěl zažít obojí,
posmrtný život i pražský kinoautomat.
Ale nejsem si tak docela jist.
To mě překvapuje, že vždycky závěr těchto pořadů
-se ocitne v oblasti pohádek. -Že?
To spíš bych si vás dovedl představit v tom posmrtném životě
-než v kinoautomatu v Praze. -Chcete říci, že k tomu mám blíž.
Kinoautomat se dočkal československé premiéry
až v roce 1971. O rok později byl ale jako ideologicky nepřípustný
zakázán a zařadil se tak do pomyslného trezoru
mezi řadu jiných filmů takzvané nové vlny.
Táta už v době velkého úspěchu kinoautomatu v Montrealu
tak jakoby zlehčoval tady tu otázku demokracie a volby,
dělal si z toho srandu slovy, že u nás máme tolik demokracie,
že ji musíme exportovat.
Kanadský Montreal znamenal pro mnoho československých
účastníků vůbec první setkání se Západem.
Někteří z tvůrců tady strávili i několik měsíců.
A jak vypadal jejich život na Expu?
Myslím, že jsem nebyl sám, že kdybyste tam přijela,
tak byste byla v údivu taky, protože byste vystoupila z letadla,
přesunula byste se do podzemního koridoru,
kde hrála hudba, všude v podzemí byly kytky.
To jsme až později zjistili, že byly umělé.
Ten vstup, to entrée bylo ohromující.
My jsme vůbec nevěděli, co nás všecko bude čekat.
To překvapení bylo šokující.
Když jsem tam poprvé přiletěl,
tak jsem předtím měl štěstí, že mi tady jeden kolega řekl,
já tam mám svého celoživotního přítele,
který mi tam emigroval. Ten opravdu mě přivítal s tím,
že proč já bych jel jejich limuzínami
do svého budoucího bytu, ale že on mě nejprve proveze
Montrealem a ukáže mi, takže jsme nejprve my spolu
a s jeho psem projeli krásně kousek světa,
o kterém jsem neměl tušení. Samozřejmě že jsem si od Beatles
mohl koupit to dvojalbum, poprvé jsme prožívali diskotéky.
Poprvé jsem slyšel, že jsou nějaké fety,
že se něco takového odehrálo.
To je dualita světa. Prostě klady musí mít zápory
a já jsem tam těch záporů zažila hodně.
Zaprvé moc hezky jsme nebydleli.
Určití lidé bydleli v centru Montrealu
a nás šoupli, abych to řekla lidově, do italské čtvrti,
která byla asi 40 kilometrů od výstaviště.
Na nějaké malé fabrice postavili poslední patro,
takže jsme bydleli půl roku bez denního světla.
Teď několik slov o tom vašem pobytu tady.
Co se týče našeho ubytování, to už v Praze určitě slyšeli,
že to skutečně za moc nestojí, protože bydlíme na ubytovně.
Donedávna jsme bydleli po čtyřech, takže to nebylo moc slavné.
Teď bydlíme po dvou, je to v pořádku,
ale bohužel je nám moc líto, že je to příliš daleko od centra,
takže i tím metrem, kterým je to skutečně k nevydržení,
to trvá asi půl hodiny na výstaviště a do centra města.
Jinak se snažíme si to tam zpříjemnit, jak můžeme.
Když máme volné dny, protože pracujeme každý druhý den,
jsme rozdělené na dvě skupiny, tak se snažíme jezdit na výlety,
trochu se opálit, docela se nám tady líbí.
Československý pavilon byl třetí nejnavštěvovanější
na světové výstavě. Díky ohlasu ho tak navštívila
i řada významných osobností tehdejší doby.
Přišel Robert Kennedy s celou svou širokou rodinou
a se svým miláčkem psem a samozřejmě chtěli vidět výstavu.
Chtěli vidět kinoautomat a chtěli samozřejmě jít do restaurace.
A to všechno samozřejmě za ten téměř celý den
prožili u nás a vrcholilo to samozřejmě krásným zážitkem,
poněvadž při začátku byl pes odložen k panu řediteli
do kanceláře s pokynem hlídat, to je náš miláček.
A skončilo to tím, že už byli ze všeho
tak jako někde na druhé straně, že opustili pavilon bez psa.
Těch lidí, co jsem tam poznala, pro které jsem předváděla,
takové osobnosti jako Kirk Douglas, Grace Kelly,
prostě jedna velká osobnost za druhou si s námi podávaly ruce.
Byla jsem na představení Laurence Oliviera
a pak mě pan Galuška vzal s sebou na party,
kde jsem Olivierovi lámanou angličtinou řekla,
jak ho miluji, a on mě objal.
To jsou takové věci, na které se nezapomíná.
Někteří z tvůrců mohli strávit v kanadském Montrealu
i několik měsíců. Celou dobu pod přísným dohledem,
s kým se stýkají nebo jestli neplánují emigraci.
Tak to byla jediná smutná stránka.
Tenkrát jsme přesně dobře nevěděli,
kde, kdo, co a jak na začátku, ale posléze jsme všichni věděli,
a bohužel to nebyl jeden, dva, můžu říci, že to byly desítky lidí,
kteří tam měli fingované funkce. Někteří tam měli opravdové funkce,
ale všichni vlastně měli povinnost,
aby nás sledovali, s kým se stýkáme.
Jeden Kanaďan mi po skončení řekl: Víš, vy jste postavili most
mezi vámi a celou Severní Amerikou a celým světem tak rychle,
jak to snad nedokázal nikdo v minulosti.
Ale když vidím, jaký je u vás vývoj,
tak můžu říci, že jste ten most ještě rychleji zbourali,
než jste ho tenkrát postavili.
A jak se vám vlastně s těmi všemi zážitky
z Expa, Montrealu i New Yorku potom tady žilo?
Vždyť vy jste věděla, že to, co se tady říká, je úplný nesmysl.
Lidi jako já si vytvořili takovou vnitřní emigraci
a žili v nějakém svém vnitřním světě,
který měli velice hluboce vybudovaný,
a že v tom vnitřním světě jim bylo dobře,
i když to okolí se proměňovalo. Kdo chtěl i té špatné situace
využít a nepropadl zoufalství nebo něčemu,
že se na to úplně vykašle a nic nebude dělat,
a buď na sobě nějak pracoval, nebo něco studoval,
nebo si našel něco, co mohl dělat
a co bylo užitečné i pro ostatní, tak našel možnost.
Po sametové revoluci se mu podařilo to uplatnit
a náhle to našel jako zralé ovoce, které mohl nabídnout.
Fenomén světových výstav prodělal od 2. světové války obrovský vývoj.
Jaký podle vás mají Expa v současné době smysl?
Na vaše názory se těšíme na adrese www.retromanie.cz.
Mějte se hezky a za týden na viděnou.
PÍSEŇ
Montreal celý svět pozval dál, přátelský vykouzlil tón.
Montreal prapory rozevlál charašo.
Přehlídku skýtá nám.
Nový život člověka vidět je ze všech stran.
Montreal jen září úsměvem, národů všech vítá sněm.
Na zdraví přípitek vypijem, přátelství ruku podáme všem.
Šťastně ať žije Montreal, přátelství naše ať trvá dál.
Šťastně ať žije Montreal.
Skryté titulky: Věra Kotlínová Česká televize, 2009