Vážení a milí návštěvníci. Vítáme vás v našem obchodním domě,
přejeme vám dobré pořízení a šťastný nákup.
PÍSEŇ
Tady lze viděti oblečky pro děti,
krémy a parfémy s krásnými vůněmi.
Obchodní domy se u nás stavěly už za první republiky.
Třeba moje babička chodila do Bílé labutě
ještě jako studentka gymnázia. Rok 1975 s sebou ale přinesl
novou éru československého nakupování.
V Praze tehdy vyrostly moderní a pokrokové
obchodní domy Kotva a Máj.
Mezi jejich regály vás zve dnešní Retro.
Vážení návštěvníci, dovoluji si vás upozornit,
že do oddělení elektro přišla zásilka exkluzivních svítidel.
Dozvíte se, co všechno se dělo, když se otvírala Kotva.
Vznikala přímo psychóza, protože viděli,
že je tady obchodní dům, že se pořád připravuje otevření.
Z nějakých důvodů se domnívali, že tam bude švédské zboží.
Nakoupíme nejen v domácích potřebách obchodního domu Máj.
V té době takové nedostatkové zboží byly určitě babety
nebo to byly potahy na auta. To bylo v té době unikum sehnat.
A co zažila v Kotvě Mahulena Bočanová?
Létali jsme tam do hračkářství a všude jsme lezli,
na všechno jsme sahali, všechno jsme si mohli vytahat z regálů.
Na XIV. sjezdu Komunistické strany Československa bylo rozhodnuto,
aby na náměstí Republiky v Praze v proluce vedle paláce Kotva
byl postaven největší obchodní dům
v Československé socialistické republice.
Jsem na náměstí Republiky v Praze.
10. února 1975 se na tomto místě děly věci.
Davy nedočkavých zákazníků se snažil udržet kordon vojáků.
Tři roky tady bylo staveniště. A konečně přišel den D.
Obchodní dům Kotva zahajuje prodej.
Kotva byl vlastně první obchodní dům,
který byl dokončen po dlouhých desetiletích,
kdy se žádná taková stavba v Praze neobjevila.
Projekt někdy přelom 60. a 70. let, tenkrát se stavělo dlouho,
takže dokončeno to bylo až v druhé polovině 70. let.
Pro Pražany to byla samozřejmě senzace,
ale senzace to byla i tím, že ten dům byl naprosto atypický.
Nebyla to pouze snaha vyplnit nějaký prostor,
ale byla tam použita speciální konstrukce.
Tak takhle vypadá jedna z šestibokých buněk,
která tvoří základní architektonický prvek této budovy.
Jedna strana měří 8 metrů 20 centimetrů
a nikde v tomto velkém obchodním domě se nebudete cítit ztraceni,
protože právě tyto buňky tvoří na obvodu každého patra
různá útulná zákoutí a výklenky.
Byla tam taková trošku nezvyklá věc.
Byl tam systém eskalátorů nahoru takový,
že se nedalo přejít z jednoho eskalátoru na druhý.
Když jste se chtěla dostat rychle do 4. patra,
tak jste nemohla hned přejít na ten sousední a vyjet dál,
ale musela jste vždycky přejít kusem toho baráku
a pak zase vedly oba eskalátory nahoru.
Ten systém byl zvolen takto asi záměrně,
aby byli lidé donuceni procházet obchodním domem
a případně si tam koupit nějaké zboží.
Já jsem měl představu, že se obchodní dům Kotva
rozvine ve výraznou síť obchodních domů,
které budou schopné konkurovat v celosvětovém měřítku.
Zahájení provozu nového obchodního domu Prior Kotva v Praze
se zúčastnil soudruh Antonín Kapek, člen předsednictva
Ústředního výboru Komunistické strany Československa
a vedoucí tajemník městského výboru strany,
straničtí a státní představitelé, ministři obou vlád a další hosté.
Tady vznikala přímo psychóza, protože viděli,
že je tady obchodní dům, že se pořád připravuje otevření.
Z nějakých důvodů se domnívali, že tam bude švédské zboží apod.
Zasahovala tady nějaká armádní složka, která držela vstup.
Lidé se dostali na pohyblivá schodiště,
která se okamžitě zastavila.
Začalo pršet a večer byla špinavá podlaha.
To bylo v únoru. My jsme druhý den přišli do špíny,
ředitel šílený, rozčilený, jak to, že si to neumyjeme.
My jsme říkali, že máme co dělat se zbožím a ne mýt podlahy.
Dále se nám líbilo, že to mělo volně průchozí parter,
že jste mohla tím domem podejít, a samozřejmě taky systém kódování
jednotlivých pater, protože aby se ta patra nepletla,
tak každé patro mělo svůj barevný kód.
Nejen architektonickým návrhem manželů Machoninových
byla Kotva moderní a pokroková. Odehrál se tu také incident
inspirovaný aktuálními událostmi na Západě.
Obchodním domem putovala tikající bomba.
My jsme měli poměrně velmi pozornou vedoucí
oddělení dámské konfekce, která objevila,
že tam je nějaká taška a něco tam tiká.
Zavolala, protože jsme měli takový dozor v provozu.
Ti vzali tu tašku a prošli celým obchodním domem
směrem k policejní stanici, která byla tam v průchodu.
Odpálili tu nálož a zjistili, že byla funkční
a že by byla způsobila obrovskou škodu,
kdyby k tomu bylo došlo.
Pachatel nebyl nikdy potrestán a do Kotvy se dál hrnuly davy lidí.
Nakoupilo tu více než 20 milionů zákazníků ročně.
Jste po nákupech, nebo před nákupy?
Byli jsme tam, teďka jdeme zvenku.
-Jste z Prahy? -Ne. Jsme od Ostravy.
A to se vám vyplatí, jet tak daleko?
Podívat se, to stojí za to.
-Jak jste přijeli? -Vlakem.
-To jste jeli v noci? -No.
-A kdy se vracíte? -Dneska.
Lidé sem šli hlavně z venkova v sobotu, protože jinde to nebylo.
Tady přece jenom něco bylo, tak sem lidé chodili.
Kotva mohla nabídnout lepší zboží než ostatní obchodní domy?
V zásadě nikoliv.
Za největší katastrofu jsem považoval zásobení obchodního domu.
Využíval jsem nejrůznějších metod, abych dosáhl toho,
aby lidé si tam mohli nakoupit široký sortiment.
Já třeba vím, že nejsou barevné televizory.
Vím také, že jste podnikli jistá opatření,
abyste barevné televizory dostali.
Předpokládám, že to nedělají všechny obchodní domy.
Nemohu to posoudit, byla by to jistě nekalá konkurence,
kdybych něco takového zdůrazňoval, ale my se snažíme myslet
na toho zákazníka. Neříkám, že se nám to vždycky daří.
Já vždycky našim prodavačkám říkám, aby se skutečně snažily mu vyjít
vstříc, protože zákazník právě pro ty různé výkyvy
v zásobení je chudák a že je mu potřeba
alespoň z toho, co máme momentálně k dispozici,
co nejvíce nabídnout, dát co nejlepší službu.
To se týká i vedení. Jestliže se zpozdily dodávky televizorů,
tak jsme se snažili je přivézt ještě před Vánocemi do Prahy.
Udělali jsme celou řadu opatření s výrobcem.
Skutečně taky barevné televizory do Prahy přivezeme a doufáme,
že budou alespoň zčásti naši zákazníci spokojeni.
Petříku, co to je? Kdes to vzal? A jak to vypadáš?
Vidíš, Boženko, jaký je to nevychovaný chlapec?
Jak vzpomínáte na natáčení filmu Sedm pater pro tisíce přání?
Vy jste tam byla asi tak sedmi, osmi, devítiletá Boženka
v růžových šatičkách, měla jste černé brýle.
Vypadala jsem jako paní Hadrbolcová.
To byla moje maminka a byly jsme si strašně podobné.
Pamatuji si, že to tak skvěle maskéři udělali.
Já si toho pamatuji strašně málo, jen to, že jsem tam padala
-do nafukovacího bazénku. -Michal Dlouhý vás tam hodil.
Jo, do toho jsem byla zamilovaná, do Michala.
Jako v tom filmu? Tam to nevypadalo.
To se nesmí, mně bylo fakt asi sedm. Mimo záběr.
Starejte se o svýho mazánka, milostivá.
-A do mý výchovy se nepleťte. -Vy toho tak o výchově asi víte.
Pan Korn tam stepoval v oddělení porcelánu.
Vím, že tam padaly talíře, že nás to jako děti nadchlo.
Všechno tam roztřískali.
Točili jsme v noci, když se Kotva zavřela.
Měli jsme zákaz chodit kamkoliv bez dohledu rodičů
nebo někoho dospělého, což jsme samozřejmě nedělali.
Létali jsme tam do hračkářství, na všechno jsme sahali,
všechno jsme si mohli vytahat z regálů.
To bylo skvělé pro děcka.
Podívejte se tam vepředu, to je můj kluk.
Klid, hned ho chytíme. Pojďte sem.
Brusličky. Na každou nohu přijde jedna.
Tam bylo hodně davových scén a tam jste i jako děti
běhali z jedné části do druhé, takže jste si to docela užili.
To je pravda, ale většinou si to užijete, když se netočí.
To máte chvilku volno a mohli jsme šmejdit v regálech.
To jsou úplně nádherné dětské představy,
že jste v obchoďáku, který je vám k dispozici,
a můžete si vzít, cokoliv chcete.
Tam nebyl nikdo, to jsme mohli.
-Vzali jste si to domů? -Ne, nekradli jsme to.
Ne že by mě to nenapadlo, ale noční natáčení nás bavilo.
Na rohu Národní a Spálené ulice v Praze bude do dvou let
stát nový obchodní dům, který bude mít 10 700 metrů
čtverečních prodejní plochy, tři suterény, přízemí
a šest podlaží, s prodejem potravin, textilu, ovoce,
obuvi a průmyslového zboží.
Postaví jej švédská firma ABV spolu s naším Strojexportem.
Za tmy bývalo zvenku vidět, jak po těchto eskalátorech
jezdí lidé s nákupními taškami. Jsme v obchodním domě Máj,
který poprvé otevřel asi půl roku po Kotvě.
Jak se žilo pražské dvojce? Zjišťovala Darina Vlková.
Nový obchodní dům Máj byl lákadlem nejen
pro koupěchtivé zákazníky, ale i pro potenciální zaměstnance.
Nastoupit sem do učení považovali absolventi
základních škol za štěstí, tak jako třeba paní Velebná.
Já jsem v roce 1980 nastoupila sem jako učenka.
Tady jsem se vyučila celé tři roky
a potom jsem se rozhodla tady zůstat. Jsem tady až do této doby.
Po vyučení jsem si mohla vybrat, do kterého oddělení chci nastoupit.
Mezi hodně oblíbená oddělení patřila parfumerie, drogerie,
určitě dámské oblečení. Mezi takové méně oblíbené,
až bych řekla kolikrát, že to byla taková oddělení
za trest, patřilo železářství, moto, kolo a sport.
Máj postavily švédské firmy ABV a Siab.
Autory návrhu jsou čeští architekti Miroslav Masák, Martin Rajniš
a John Eisler z tehdejšího libereckého ateliéru Sial.
Pro mě tenkrát to bylo zajímavé v tom,
že ten dům se netváří jako něco jiného, naplno,
natvrdo přiznává svoji funkci. Je to vlastně taková velká skříň
na prodej zboží, proto fasáda do Národní třídy
je taková velice utilitární, což se řadě lidí nelíbilo.
Možná dodnes jim to vadí a připadá jim to vedle
těch přezdobených domů v okolí, že to je něco nepatřičného.
V domácích potřebách se to rozdělovalo na kovovou kuchyňku,
na umělou hmotu. V tomto oddělení vlastně hitem,
když třeba se zavařovalo, byla víčka Omnia.
Pamatuji si, že se to ani nestačilo dávat na krám,
protože to byl takový hit, že se to během pár minut vše prodalo.
Včera a dnes drnčely na našem redakčním stole telefony.
Jejich společným tématem byla zavařovací víčka Omnia.
Za odpovědí se vydal redaktor Ladislav Langer.
Nejprve jsme si položili otázku, jak je to s jejich výrobou.
Záběry ze Strojobalu, které jsme měli možnost
vám promítnout už dříve, dávají jednoznačnou odpověď.
Výroba běží naplno a do obchodní sítě má letos
přijít 205 milionů kusů.
Máte zavařovací víčka Omnia?
Ano, dostali jsme 17 000 víček, ale dopoledne jsme je doprodali.
Víčka nejsou, měli jsme je včera během dopoledne.
Dostali jsme jich 42 000 a byla vyprodána.
Za nedostatkové zboží se považovalo to,
co bylo třeba moderní a nebylo tolik k dostání na trhu.
Byly to i technické výrobky, které u nás na trhu neexistovaly.
Byly to určitě babety nebo to byly potahy na auta.
To bylo v té době taky unikum sehnat.
Dále stěrače na auta.
A kolik vám těch babet třeba přišlo?
Jestli si matně vzpomínám, bylo to tři, čtyři, pět kusů.
Víc to určitě nebylo, ale bylo to vlastně zboží,
které se obratem prodalo, šlo hned pryč.
Pro mě osobně měla největší přínos ta část,
která byla obrácená do takové malé piazzetty,
která vznikla vybouráním nějakých starších domů
do Spálené ulice, protože ta byla prosklená.
Tam byly eskalátory, kde večer to svítilo.
Bylo vidět, jak lidé jezdí nahoru a dolů.
To byl takový docela zajímavý obrazec,
který působil docela příjemně a živě v tom městě,
které tehdy bylo docela šedivé.
Existovalo něco jako rivalita mezi obchodními domy?
Existovala rivalita, protože existovala soutěž
mezi těmi obchody, ta soutěž nebyla neoficiální.
Byly i oficiální soutěže mezi obchody.
Každý se snažil mít co největší tržbu.
Kotva měla daleko větší prodejní plochu,
než měl obchodní dům Máj. Domnívám se,
že Kotva měla vždycky větší tržbu než obchodní dům Máj.
Já si myslím, že obchodní dům Máj byl pro lidi,
pro rodinu. Neznám sortiment, který by se tady nenašel.
Já nechci nějak odsuzovat Kotvu. Kotva byla spíš bych řekla možná
vzhledově reprezentativnější, ale prostě do Máje
se sjížděli lidé a říkalo se, že pokud se tady něco nesežene,
tak to prostě neseženu po celé Praze.
Vy jste vyrůstala v Praze. Chodila jste právě s mámou
do obchodního domu, ať už do Kotvy nebo do Máje?
Já si pamatuji první návštěvy Kotvy nebo Máje,
když jsem byla puberťák. Chodila jsem tam já sama za sebe
se courat a nakupovat nebo něco vybírat.
Já jsem tam třeba našla jedno štěstí,
které se vůbec netýká nákupu, že mě tam potkal zrovna v Kotvě
fotograf Tono Stano, který mě tam oslovil.
Dal mi svoji vizitku, jestli bych s ním někdy nechtěla fotografovat.
Protože se na mě ten člověk koukal, dala jsem si ji do kapsy.
V duchu jsem si říkala, že to je nějaký úchyl,
ještě ze Slovenska, mluvil podivnou češtinou.
Dala jsem si to do kapsy a říkala jsem, to neexistuje.
Pak jsem o tom večer povídala mému tatínkovi.
Tatínek mi říkal: Ty jsi úplně pitomá.
Ty nevíš, kdo je Tono Stano? Okamžitě mu zavolej.
To je světový fotograf. Tam jsem se s Tonem seznámila.
Jaké emoce se u vás vážou ke Kotvě nebo k Máji?
Upřímně řečeno, nechci Máji křivdit,
ale u Máje mě nenapadá nic, ale Kotva je dětství,
je to moje mládí, určitá nostalgie tam určitě je.
Je mi Kotvy trochu líto, že naproti stojí
ta obrovská konkurence, takže kdykoliv jdu okolo,
je mi to trapné říci, ale víceméně ze soucitu
nebo z nějaké tradice se tam projdu přízemím,
abych splnila nějakou vlasteneckou povinnost
dříve narozených, že tam nenechám Kotvu tak osamocenou stát.
Obchodní dům Kotva lákal Pražany i návštěvníky hlavního města.
Vydobyl si svoje místo vedle Karlova mostu,
Zlaté uličky i Národního divadla.
Jak se tu vlastně pracovalo? Jdeme se zeptat.
PÍSEŇ
Má ještě mlhu na očích, a přesto se v nich třpytí sníh.
Už svítí okna dokořán, já ranní město znám.
Je čerstvé, voní snídaní, chléb s máslem dá ti do dlaní
a křehký spánek dohání, já ranní město znám.
Byla jsem vybraná pro Kotvu, když se začínalo stavět,
abych se zúčastnila náboru zaměstnanců,
protože tady muselo být nejméně 2 000 zaměstnanců.
Byl o to docela velký zájem a docela dost administrativy,
než jsme všechny ty lidi sehnali. Nabízeli jsme jim
úplně nové prostředí, že je tady klimatizace a závodní jídelna.
My jsme byli zvyklí na to, že před Vánocemi přišel ředitel,
náměstkové a šli všem zaměstnancům poděkovat,
poblahopřát Vánoce, podat ruku. Ti lidé si toho vážili.
Druhá věc byla, když se šlo 2. ledna do práce,
tak tady stála vojenská kapela a hrála zaměstnancům.
Naproti nám bývaly kasárny pražské posádky.
Po pravé straně, jak se koukám, byly ložnice.
Děvčata, co byla tady, protože ta okna byla volná,
na sebe mávala.
A vždycky potom jsme viděli, že si dali rande tady u nás.
Obsluha je tady výborná, poradí zákazníkům, velmi dobré.
-Jací byli prodavači? -Ochotní.
Vy jste říkal, že jste si všiml dobře.
Všiml jsem si mladých lidí. Tady prodávají hlavně hezké dívky.
Dodnes to tady je, že jsme zajistili pro zaměstnance
vlastního zubaře, i vlastní praktickou lékařku.
Tady byly vynikající obědy a hned ze začátku nám vyvařovali,
že jsme si říkali, že jsme tady ztloustli.
Za půl roku tady každý ztloustl, protože byly i polévky.
Byly to hrozně levné obědy.
Důrazně připomínáme: Dávejte si pozor na své věci.
Nedávejte příležitost kapesním zlodějům.
Kradlo se v Kotvě?
Kradlo. Dost se kradlo ze začátku.
Čím se zdražovalo, tím se kradlo víc.
Když se poprvé zdražilo maso, tak si lidé našívali hlavně v zimě
na kabáty různé kapsy a do těch kapes si strkali zboží.
Nahonili jsme se těch zlodějů, i když jsme tam měli dozor dost.
Já mám sama příhodu, kdy někdo křičel zloděj.
Já jsem vylezla s turniketem, on do mě vrazil, mrsknul se mnou
o zem a ukradl petry za devět korun. Kupodivu ho chytili.
Já z toho měla sešitou hlavu a tři měsíce v neschopnosti.
Dostala jsem odškodné 165 korun.
Co čeká člověka, kterého zadržíte pro krádež?
Každý neplatící zákazník, který je v obchodním domě Kotva zadržen,
je předveden do kanceláře dozoru, byť se jedná pachatele,
který odcizil za jednu korunu nebo podstatně vyšší částky.
Každý, kdo projde kanceláří dozoru, je předán Veřejné bezpečnosti.
Na dalšího zloděje jsme nečekali ani půlhodinu.
Odpoledne pak byla frekvence podstatně větší.
Můžete mi říci, co jste dneska tady v Kotvě vzal?
Kávu.
Říkal jste, že to nebylo poprvé, co jste něco vzal. Vyplatí se to?
Ne.
Nebojíte se pracovníků dozoru nebo někoho, že vás může vidět?
Bojím, no. Sází se na štěstí.
Denně zde zadrží kolem 20 zlodějů. Měsíčně je to 65 druhů
ukradeného zboží v průměru za 45 000 korun.
-Kdo z vás vzal ty cigarety? -Já.
-Kolik jich bylo? -Dvanáctery.
-Kolik ti je roků? -Bude mi patnáct.
Takový příběh, který jsme potom využili my všichni, byl,
kdy tady kradla generálova manželka z Milovic.
Pochopitelně velký týden šetření, řešení a tak dále.
Nakonec to vyřešili tak, že pozvali 40 zaměstnanců do Milovic.
Upozorňujeme vážené zákazníky, že v oddělení dámské konfekce
jsme právě obdrželi halenky z Řecka a z Rakouska
v módních pastelových barvách. Dále si dovolujeme upozornit
vážené rodiče, komu se ztratil malý Jirka,
aby si ho vyzvedl v dětském koutku v pátém patře.
My jsme měli tady výhodu, protože spousta zboží byla
nedostatková, a když něco přišlo, tak samozřejmě že jsme u toho byli,
takže jsme si mohli vypomoci.
Byli jste na to hrdí, že pracujete zrovna v Kotvě?
Já jsem dodnes hrdý na to, že jsem tady pracoval.
Bylo tady domácí rodinné prostředí.
To už jsme nikde v žádné cizí firmě nezažili.
Já jsem to moc oplakala v roce 2002,
když jsem musela skončit, přestože mně už bylo 72 let
a chtěla jsem tady pracovat dál.
PÍSEŇ
Je jeden krásný zámek a k němu cestu znám.
Tak pojďme tam, tak pojďme tam.
A splní každé přání, na to vám přísahám.
Tak pojďme tam, tak pojďme tam.
Každému něco schází, to, co chtěl by mít, chtěl by mít.
My víme, kde to najde, stačí vstát a jít, jenom chtít.
Tam proudí davy lidí a nikdo není sám.
Tak pojďme tam, tak pojďme tam.
A uvnitř plno věcí a dveře dokořán.
Tak pojďme tam, tak pojďme tam.
Tam schody samy chodí, to, věřte, není klam.
Tak pojďme tam, tak pojďme tam.
Každému něco schází, to, co chtěl by mít.
My víme, kde to najde, stačí vstát a jít.
Jenom chtít.
Je jeden krásný zámek a k němu cestu znám.
Tak pojďme tam, tak pojďme tam.
Do Máje jsem s maminkou chodila nakupovat metrový textil
a moc mě to nebavilo.
V Kotvě jsem pak okukovala za odměnu regály s hračkami.
To už bylo mnohem lepší, takže víc mi k srdci přirostla Kotva.
A jak to máte vy?
Pište a hlasujte na www.retromanie.cz.
A také vám všem děkujeme za to, že nám posíláte retro fotky
do naší divácké soutěže.
Už co nevidět zveřejníme jména těch,
kteří od nás dostanou retro autíčko.
Mějte se hezky a za týden na viděnou.
Skryté titulky: Věra Kotlínová Česká televize, 2009