Když si dneska chcete něco koupit, jednoduše se vydáte do obchodu
nebo si sednete k počítači a vybíráte.
My se dnes ale vrátíme do doby, kdy výběr v obchodech byl pramalý.
A některé druhy zboží v nich Čechoslováci nenašli vůbec.
Nebyli bychom to ale my, abychom si s tím nějak neporadili.
V dnešním Retru vám ukážeme,
jak se za socialismu dalo sehnat téměř všechno.
Dozvíte se, jak vznikla a fungovala šmelina.
Aféry se zatajovaným zbožím nebo zbožím ve skladech,
které nebylo dáváno na pulty, byly využívány obecně
i jako součást boje proti třídnímu nepříteli.
Uvidíte, co všechno se schovávalo pod pultem.
Ono prakticky nic nebylo, ale skoro všichni sehnali to, co potřebovali.
Řekneme vám, jaké zboží se dalo sehnat na hudební burze.
Nejenom ten strom byl obložen deskami,
ale tady všude, kde chodíme, byly na zemi desky.
Stáli jsme tady, i když třeba bylo minus dvacet
nebo lilo, nic, žádná změna počasí
nemohla odradit lidi, aby tady stáli na té burze.
Padesátá léta byla plná vzletných frází o urputném budování,
jenomže těch se člověk nenajedl, a tak někteří podnikavci začali
využívat nedostatků na trhu a obyvatele zásobovali sami.
Podívejte se, jak to tenkrát fungovalo.
Všichni poctiví občané v továrnách, na poli, v úřadech se snaží pomoci
podle svých sil při výstavbě naší republiky.
Je však hodně těch, kteří dovedou využít každé příležitosti
ke kořistění a poškozování zájmů celku.
Nový Bydžov, Ferdinand Louženský.
Tvrdil, že textil není a nebude, a měl ho ukryto za 6 mil. korun.
Kolik poctivě pracujících by se obléklo jen z tohoto skladu.
Šmelina, nedostatek, rozdíl mezi nabídkou a poptávkou.
To bylo něco, co bylo zabudováno přímo v genech
ekonomického systému komunismu, centrálně plánovaného,
a všechno bylo v rukou státu.
Byla snaha všechno řídit racionálně,
na základě racionálních ekonomických kalkulů předvídat,
jaká bude za pět let poptávka po tom nebo po onom,
ale ono to takhle vůbec nefungovalo.
Před obchody stojí ženy ve frontách a čekají na textilie.
Poctiví obchodníci nemají pro ně zboží,
přestože vyrábíme textilu dost.
Látky se ztrácejí v propadlišti černého obchodu.
Na ulicích v Žilině zavedli schránky,
do kterých mají lidé dobré vůle dávat udání na šmelináře.
Já si vzpomínám jako kluk, my jsme tehdy bydleli
ve Slapech na vesnici, měli jsme tam drogerii.
Tam jednou byla výloha, prostě zatčený šmelinář
a co všechno našmelil.
Já si to pamatuji, jako by to bylo včera.
Tam byl pytlík z rýže a čtyři krabice cukru
a ten člověk dostal patnáct let natvrdo.
Byla to taková doba.
Podívejte se na ně ještě jednou. To jsou ti,
kteří nám kradou dárky zpod vánočního stromku.
Jejich je vina, že není všeho dost pro všechny,
že třeba právě vaše dítě nemá dost mléka.
Poválečná situace tomu samozřejmě velmi nahrávala.
Bylo vázané hospodářství, to znamená,
že byly pevně stanovené ceny, určitou část zásob museli
obchodníci prodat na lístky, tedy za předem stanovené ceny.
A samozřejmě se velice vyplatilo to prodávat jinak.
Prodávat to za vyšší ceny na volném trhu.
Skladiště zboží zabaveného šmelinářům ukazuje,
že černý trh připravuje spravedlivou distribuci
o milionové hodnoty.
Všechno toto zboží patří nám všem za normální ceny.
Kdo o ně okrádá své spoluobčany, zasluhuje nejpřísnějšího trestu.
Od 50. let dál potom šmelina už nebyla něčím,
co by se tak vynášelo na veřejnost,
co by se stalo součástí komunistické propagandy.
Bojujte proti těmto cizopasníkům nemilosrdně.
Chodíš taky nakupovat do Supraphonu?
-Nechodím. -A proč?
Protože tam neseženu to, co seženu tady.
Jsem hrozně rád a hrdý, že se mi podařilo tu věc zachytit,
protože ono to nebylo jednoduché rozhodování,
protože já jsem si velmi dobře uvědomoval,
že ti lidé mě částečně budou brát za fízla.
To vás taky brali, to víme. Fakt, že jo.
Na škole si mysleli, že točím úplně nějaký jiný film,
protože mně to nejdřív zakázali, tak já jsem řekl dobře.
Podle Mladého světa jsem napsal jiný námět,
a přesto jsem začal realizovat to, co jsem původně měl v záměru,
a to byl právě stav kolem svobody, muziky,
vydávání desek a tak dále. Situace byla taková,
že když jsme tam přišli s kamerou, tak já jsem se vnitřně chvěl,
protože, jak říkám, věděl jsem,
že část lidí mě bude považovat za fízla.
Věděl jsem, že se dostanu do zorného úhlu estébáků,
kteří tam chodili,
a věděl jsem na druhou stranu, že se to zachytit musí.
Takže jsem sváděl nějakou dobu vnitřní boj,
jestli na to mám právo nebo nemám.
Protože i to, že jsem třeba ty lidi nafilmoval,
tak mohlo třeba, kdyby to zabavili, sloužit k něčemu.
Ale já jsem věděl, že oni je mají stejně nafilmované,
že ta policie to monitoruje, takže já jsem se rozhodl
a vzal na sebe tu zodpovědnost, že to natočím.
Situace byla docela napínavá v tom, že tam se zase projevil
takový povahový rys toho národa, že nejbojovnější člověk byl:
Počkej, on ti dá někdo do držky, jo?
Počkej... Ale do držky mně nikdo nedal.
Takže já jsem tam opravdu se staženým zadkem absolvoval
tu třičtvrtěhodinu, co jsme tam s kamerou s Láďou Holomkem
chodili, a měli jsme z toho opravdu divný pocit,
ale dneska vím, to už se mně potvrdilo dávno,
že to byl hrozně důležitý čin.
Všichni soudruzi víme, jak je na tom náš vnitřní trh.
Lidé otráveně shánějí průmyslové zboží
dlouhodobé spotřeby v nejrůznějším sortimentu.
Chybí zápalky, dětské pleny, ložní a dámské prádlo atd.
Když měl člověk dobré kontakty,
dokázal za socialismu sehnat téměř všechno.
Značkovou kosmetiku, elektroniku, módní oblečení.
Stačilo mít známou prodavačku nebo mít známého,
co má známou prodavačku. Anebo mít známou,
co má známého, a ten má známou prodavačku.
A pak už stačilo rozhodit sítě a požadovaný výrobek
na vás za nějakou dobu čekal na prodejně - pod pultem.
Kvalitních uzenin, dobrého vepřového či hovězího
nikdy nebyl nadbytek, o telecím ani nemluvě.
Ale pro známé mívá řezník občas pod pultem šunčičku i to telecí.
Nejste jeho známý?
Nebo jste ho dokonce upozornil, že se přepočítal?
Příště pro vás pěkné maso nemusí být vůbec.
Ono to přece jenom nebylo tak, že banány či pomeranče nikdy nebyly.
Ony čas od času byly, někdy zase nebyly,
někdy jste musel někoho znát. Někdy tam byly fronty
a bylo samozřejmě výhodné být zadobře s prodavačem
a moci to koupit třeba o pár korun dráž,
ale bez fronty, bez čekání a s jistotou.
Mít známého v obchodě tenkrát v té době,
to byl dobrý artikl, si myslím,
protože i já jsem byla zákazník v jiných odděleních
a v jiných obchodech. Když člověk tam měl známého,
tak si myslím, že spíš měl šanci něco sehnat,
protože mohl i tomu zákazníkovi, tomu prodavači,
zase něco vrátit tím, že mu poskytl tu službu z toho svého oddělení.
V Praze ve Vodičkově ulici před jedenáctou hodinou.
Přišel kefír.
My jsme byli rodina hodně na knížky.
Měli jsme paní knihkupcovou a ta nám schovávala knížky.
A máte také poslední detektivky, které vycházely nyní
v nakladatelství Odeon? To jsou tři detektivky dohromady.
Ne, nemám to. Vzdala jsem to, na to stát frontu.
Proč? Byly ty fronty příliš dlouhé?
Myslím, že ano.
Já si vybavuji jednu takovou scénku.
Já jsem tam tenkrát u ní byl a přišel nějaký pán,
že by chtěl Ed McBaina, detektivku.
Ona řekla: Cože? Vy chcete Ed McBaina?
Pane, já vás tady vidím poprvé a vy přijdete a chcete detektivku.
Podívejte, tady pan Neff, ten si kupuje naučné knížky,
ten si kupuje historické knížky, tak ten má právo na detektivku.
Taková groteskní historka to byla, ale prostě byla to taková doba.
Včera jsme se s kamerou a pracovníky Výboru lidové kontroly
vypravili do velkoprodejny potravin Vysočina
na největším jihlavském sídlišti. K dostání bylo kolem půl sedmé
ještě mléko i chléb, chyběly však rohlíky.
Vedoucí směny k tomu uvedl, že špatně odhadl situaci.
Zavolali nám, že jsou banány,
tak se jedna prodavačka uvolnila a běžela celé prodejně pro banány,
protože všichni tam jít nemohli.
Tak šla všem pro banány, abychom měli pro děti.
Nebo v salámech třeba - přišel nějaký salám, třeba uherák,
když byly svátky, tak zase někdo jiný šel pro uherák,
do drogerie pro nějaké čisticí přípravky,
protože i čisticí přípravky byly nedostatkové zboží.
Nemůžeme být zatím se situací na trhu spokojeni.
Pořád ještě musíme dovážet některé druhy zboží,
které bychom si měli doma vyrobit, například toaletní papír.
Když se na to podíváme blíže, za patnáct roliček
bychom mohli dovézt jednu kalkulačku.
A my zase když třeba přišly slipy nebo obyčejné nitě, třeba strojové,
nebo zipy do bundy, tak jsme dali avízo,
že zase něco máme my a že si mohou přijít.
Obrázek všude stejný. Punčocháče nejsou.
Ani v Břeclavi nebyly.
A přece jich na skladě našli při kontrole 290 kusů.
Umíme vyrábět, ale stejně dobře i šidit.
Je načase pořádně si na to všechno posvítit.
Inspektor prodeje zavolal, že pro sebe nebo pro svého známého
něco potřebuje, sdělil to našemu vedoucímu
a náš vedoucí sdělil nám, že tady z toho,
třeba z těch deseti kusů, musíme rezervovat několik kusů
pro někoho, kdo si pro to přijde,
protože je to avizované z vedení firmy.
Velkou roli tady potom samozřejmě hrálo vytváření
sítí vzájemných vztahů. Podpultové zboží se samozřejmě
mnohem lépe prodávalo někomu, s kým jste se znala
a kdo vlastně v tom byl taky nějakým způsobem zapleten.
Nehrozilo tam nebezpečí,
že by šlo o policejní provokaci nebo něco takového.
Samozřejmě shánění souviselo se známostmi,
takže kdyby člověk chtěl dejme tomu gramofon,
tak se musel pídit po někom, kdo má v oboru gramofonu styky.
On pak zatelefonoval třeba za tři neděle.
Hele tamhle jeď a tam bude mít pro tebe gramofon.
Odvolej se na mě.
Když se nám podařilo tenkrát v té době něco sehnat,
tak jsme měli ohromnou radost, že jsme to sehnali,
že třeba děti budou mít něco, co nikdo jiný nemá.
Koupili jsme si třeba nějaký hezký svetřík
a dokázali jsme si toho jinak vážit,
než si toho váží dneska děti nebo mladí lidé,
protože nás to stálo určité úsilí, měli jsme z toho ohromnou radost
a považovali jsme si, že to máme.
Sháním ledničku, ale nemohu ji sehnat.
Obyčejně to, co se shání, není.
Hlavně aby nebyly fronty a bylo lepší zásobování.
Nakonec člověk získal to, co ho zajímalo, a to, co chtěl mít,
až na to, že prostě jeho kamarád nebo někdo stejného věku
o pár set kilometrů na západ od našich hranic
to všechno prostě mohl jen tak obyčejně koupit v obchodě.
Ale pak to přišlo.
Na škole jste ten film ukázal a přišlo podmínečné vyloučení.
Ono to bylo vlastně jednodušší. Oni mě rovnou vyhodili,
protože když se ten film promítl na klauzurách,
tak tam bylo v sále asi pět minut ticho,
protože všichni měli naděláno v šatech, ti pedagogové,
protože si uvědomili, že taková věc je může ohrozit,
že dopustili, že něco takového vzniklo.
Tak si mě povolal proděkan Pecák, který mi řekl,
že ví, že mě na té škole nenechají.
A jediné, co mi může doporučit, je, abych ten ročník opakoval.
A přistoupil jste na to?
Já jsem na to přistoupil a myslím si,
že jsem se rozhodl správně, protože v ten moment
jsem se rozhodl tak, jak jsem se rozhodl,
to znamená, že jsem akceptoval opakování ročníku.
To byl takový obchod s tou školou, který jsem uzavřel.
A pak přišel další paradox, že jste za ten film dostal cenu.
Paradoxně byla to taková velmi politická katedra dokumentu
za komunistické éry, a přitom tam byla obrovská svoboda
nebo tvůrčí kvas. Jedním z výrazů tohoto kvasu
byl první ročník studentské soutěže, kde se rozdávaly ceny,
které se staly poměrně slavnými. Jednalo se o Maximy.
A teďka to byl ten první ročník a všichni k tomu vzhlíželi.
Já jsem se tam objevil na pódiu a dostal jsem cenu.
-A to už jste opakoval ten ročník? -To jsem opakoval ten ročník,
takže to bylo všechno postavené na hlavu.
Prostě se ničím. Jsem nespokojen.
-Co je hlavní důvod? -To sám nevím. Nechte toho.
Nedostatek na trhu řešili lidé různým způsobem.
Třeba chodili na burzy. Tam se dalo sehnat všechno možné.
Digitálky, deodoranty ve spreji
a také kvalitní gramofonové desky zahraničních kapel.
A právě hudební burzy byly dlouhá léta trnem v oku
tehdejších představitelů moci.
Z jakého důvodu? Dozvíte se v další reportáži.
Jsme na místech legendárního srazu lidí,
kteří si vyměňovali desky za minulého režimu.
Myslím si, že tenhle svah tady zažil velmi pohnuté chvíle.
V druhé polovině 80. let se tady v tom parku odehrávala
burza s gramodeskami nebo s hudebninami.
Tady všude po tom chodníčku byly rozestavené desky takhle po kraji.
Vlastně víceméně pro normálního člověka to bylo neprůchodné.
Tady mohlo být tak čtyři sta lidí určitě v tomto prostoru.
Tamhle odtud až tamhle někam, prostě ze strany na stranu
strašně daleko stálo, já nevím, dá se to těžko odhadnout,
tisíc, dva tisíce lidí, kteří sem chodili
nebo kteří na burzu chodili každou neděli dopoledne.
Někteří vstávali třeba v pět, aby tady byli včas.
Já jsem chodil tak na osmou nebo na devátou natěšený,
protože člověk měl velkou radost z toho, že se zase něco děje,
ono se toho moc nedělo v té době, a že ty desky a tu muziku,
kterou má rád, třeba prodá, co minule koupil a nelíbilo se mu to,
koupí si něco nového nebo to vymění.
Bylo tam napětí a radost, kterou už dneska nikdo ani nezná,
protože všechno je lehce dostupné.
Tak takhle to teda vypadalo.
Každý tam měl na své hromádce jiné zájmové desky.
Průměrně to vypadalo takhle.
Dalo se tady sehnat všechno, co se týkalo muziky,
to znamená nosičů, tehdy jich tolik nebylo,
takže byly akorát kazety a magnetofonové pásky.
Ty se daly sehnat buď čisté, nebo nahrané nějakými věcmi,
které v té době frčely, a samozřejmě gramofonové desky,
jak nové, tak staré, už použité.
Já si vzpomínám na jednu situaci z Krče.
Tam jeden člověk, ono je to trošku šílené,
ale ten jeden kolega tam dostal epileptický záchvat.
On sebou mrskl na zem a začal okolo sebe tak různě...
Lidé napřed z jeho dosahu uklidili elpíčka
a teprve pak se začali věnovat oživovacím pokusům.
Zní to strašně, ale je to tak.
Dají se tady sehnat výtečné skupiny, ale velmi draze.
Jsou tu lidé, kteří prodávají desku
od 250 do 300 korun, ale někdy i víc.
Hehehe...
Do obchodu samozřejmě jsem chodil taky,
ale to jsem si mohl koupit tak maximálně německé Puhdys
a polské SBV.
Dost často se chodilo do maďarské kultury.
Ale samozřejmě když jsem chtěl poslouchat tehdy hardrock
typu Deep Purple a Emerson, Lake and Palmer,
tak to jsem samozřejmě do obchodu nemohl.
To tady tenkrát nebylo.
Obscenita, vulgarita, dlouhé vlasy a tak dále,
co všechno jakoby se ten režim neustále snažil vnucovat,
že k tomuto typu hudby a k tomuto typu životního stylu patří
a že to bude něco, co ta společnost také odsoudí.
Více než 130 magnetofonových nenahraných a nahraných kazet,
několik sluchátkových přehrávačů, větší množství videokazet
a dalších věcí v celkové hodnotě skoro 20 000 korun,
ke kterým se majitel zcela úmyslně nehlásil,
našli příslušníci Obvodní správy Sboru národní bezpečnosti
z Prahy 6 ukryté nedaleko místa, kde se konala tzv. černá burza.
Když přijeli na zátah, tak vždy ten prostor obklíčili dokola,
všechny únikové cesty.
Tamhle nějaká brána a ty okraje ulic
a pak vevnitř kontrolovali občanky a případně si někoho vzali
a odvezli ho antonem do Bartolomějské.
Ten zásah tady byl opravdu ze všech stran.
Policisté přišli a byly tady i takové věci,
že opravdu jsme viděli kluka, který třeba vylezl na strom,
a pes se mu zakousl do nohy a tahal ho dolů.
A bylo to úplně nesmyslné, protože ti lidé opravdu
nedělali vůbec nic, jenom chtěli poslouchat muziku,
která se jim tady v tom státě nedostávala.
Já si dneska zpětně myslím, že kdyby chtěli tu burzu
opravdu rozehnat, tak to udělali.
Že z nějakého důvodu, jestli chtěli mít pod dohledem
ty trošku podivnější typy, protože kontrolovali občanky,
když přišli, to nechávali být.
Zatímco jedni zde chtěli vyměnit několik gramodesek, kazet
či jiných věcí ze svých sbírek, druzí si zde otevřeli
doslova obchod, a to v každém případě pro ně výnosný.
A tak bylo určitě namístě, aby původ nadměrného množství
zboží určeného ke spekulativnímu prodeji vysvětlili.
A to právě někteří z návštěvníků černé burzy dost dobře neuměli,
a tak je tedy čeká postih podle zákona.
Já jsem přesvědčen, že jim vadilo hodně to,
že muzika lidi strašným způsobem osvobozovala.
Když člověk tu muziku poslouchal, tak měl pocit,
že to všechno okolo, co ho štve, že nemůže vyjet někam na Západ,
že nemůže jít na koncert tak jako lidé 150 kilometrů
od našich hranic, že nežije ten člověk.
Já si nedovedu představit, co by mě dneska donutilo,
abych opravdu v jakémkoliv počasí, každou neděli šel stát
čtyři hodiny venku. Já si myslím, že ten stimul byl strašně silný.
Pravda je, že ta muzika byla v té době jiná než dnes.
Po parcích a lesích to bylo podle mě do roku 1987.
V roce 1987 se povedla neskutečná věc,
kdy se burza stala oficiální a podařilo se nám ji
udělat oficiální ve Slovanském domě v centru Prahy.
Když říkám oficiální, to znamená,
že to muselo mít nějakou hlavičku, museli se na tom podílet lidé,
kteří tenkrát byli angažováni ve Svazu mládeže.
Vlastně se na tom tenkrát podíleli svazáčtí funkcionáři
z Veřejné bezpečnosti Prahy 1. Hodně tomu napomohl
jeden funkcionář dokonce z místního výboru KSČ v Praze 1.
Spousta lidí by si asi opravdu kupovala, poslouchala ty desky
a o politiku by se vůbec nezajímala.
Po některých zkušenostech, po tom, když právě je honili policajti
kvůli tomu, že přišli na koncert, který se nakonec nekonal,
a pak ty lidi rozehnali, nebo proto,
že si chtěli koupit ty desky, tak se možná nakonec začala
zajímat i o politiku a pak se třeba na Václavském náměstí
objevili z úplně jiných důvodů.
A jakým způsobem jste za socialismu sháněli zboží vy?
Na burzách? Přes známé?
Anebo vám snad nabídka zboží v obchodech vyhovovala?
Pište, hlasujte a chatujte s tvůrci našeho pořadu na www.retromanie.cz.
A na téhle adrese najdete i naši diváckou soutěž.
Budeme rádi, když nám pošlete zajímavou retrofotku.
Tohle je cena, která čeká na vítěze.
A já se na vás těším za týden. Na viděnou.
Skryté titulky: Věra Kotlínová Česká televize, 2009