Je 1. září, začátek školního roku.
Letos čekají všechny děti nové učebnice.
Živá abeceda uvítá v 1. třídě ty nejmenší.
Všechny děti srdečně uvítala ředitelka školy
a přála jim mnoho úspěchů v práci v novém školním roce.
A pak už se šlo do tříd.
Pravda, ti nejmenší byli přece jen trochu nedůvěřiví
a chvilkami se zatvářili na nové prostředí starostlivě.
Víte, z koho jsem na základní škole měla největší vítr?
Ne z češtinářky, která házela po nepozorných žácích křídou,
ani ze zeměpisářky, která v hodině dokázala vyzkoušet celou třídu.
Největším postrachem byl školník.
Jak ten nám dokázal vynadat, když jsme si zapomněli přezůvky
a v botách vstoupili do školy, tak to si nedovedete představit.
V dnešním Retru zavzpomínáme,
jak plynul rok žákům a žákyním na základkách před rokem 1989.
Připomeneme si, jak se zapojovali žáci do socialistických výročí.
Všichni měli výkresy úplně stejné.
Jediné, co se posuzovalo, bylo, kdo a jak to vybarvil.
Jak se jezdilo na školu v přírodě.
Jezdilo se na tři týdny. Vůbec mi to nepřipadalo dlouhé.
A co přetrvalo ze socialistického školství do dnešních dnů.
Jsou tam jen jména věcí nebo vysvětlení a poučky a definice
a málo se myslí na to, že dítě musí s nimi dělat v hlavě operace,
kterými se ukládají do paměti.
Začátek září, první školní den.
Prvňáčci spolu s rodiči postávají plni očekávání před školou.
Tak takovéto vzpomínky máme asi všichni podobné.
Co ale děti čekalo v 1. pololetí za socialismu?
Ptáme se redaktorky Petry Šubertové.
Dnešní ráno mělo pro malého Richarda,
ale i ostatní chlapce a děvčata z celého Československa,
celkem neobyčejné kouzlo.
Dlouho očekávané dobrodružství dnes začalo.
Dostali plnicí pero a inkoust,
sešity s pijákem a slabikář, někdy i karafiát.
Učitelku oslovovali "soudružko“.
Prvňáčky hned na začátku roku ale také vítala školní výzdoba
připomínající výročí Slovenského národního povstání v roce 1944.
Třídy byly vyzdobené, Banská Bystrica,
kde probíhalo Slovenské národní povstání.
Tady u nás na jihu Čech se dělala výzdoba,
když se nastoupilo do školy v září, výzdoba k Zemi živitelce.
VŘSR taky bylo, to byl i lampionový průvod.
Slavili jsme taky data narození jednotlivých prezidentů a Lenina,
takže děti to slavily v uvozovkách,
protože učitelé k tomu vždycky udělali nástěnku,
nebo byla nějaká akce,
že jsme šli do kina na nějaký takový film,
ale my jako děti jsme to vůbec neprožívali.
Musely se dělat nástěnky k tomu,
prostě papírově aby se to splnilo, a jinak se běželo dál.
Na podzim, někdy víckrát do roka se děti účastnily branného cvičení.
Často s pláštěnkami a s plynovými maskami nacvičovaly,
co dělat při chemickém nebo radiačním poplachu.
Nejdřív tomu přecházela zkouška masek,
takže jsme si zkoušeli velikosti masky,
potom probíhalo branné cvičení,
kam jsme si jako děti museli přinést
igelitové pytlíky, pláštěnky, do toho jsme se oblékli,
pak jsme si nasadili masky a vyšli jsme někam ven.
Já jsem chodil na základku na Jižním Městě,
kdy to bylo v letech, kdy základka měla dva tisíce dětí,
a kromě toho, že jsme se učili házet gumovým granátem
a říkat si takové věci, že při atomovém výbuchu
máme být za kopcem nohama směrem k výbuchu,
tak jsem taky měli výborné IPCHO,
improvizovaná protichemická obrana,
což bylo neuvěřitelné asi pro někoho, kdo šel po parku
a viděl dva tisíce dětí, jak mají na rukách pytlíky od svačin
zadělané gumičkami na rukách, na nohách,
přes pusu šátek, jsou v pláštěnkách.
Myslím, že to musel být neuvěřitelný pohled.
Většinou jsme chodili do Mokrého,
tam jsme vzali kopačák a hráli jsme tam fotbal.
Když se vědělo, že tam nikdo nepřijde, tak se ty věci obcházely.
Pro nás to byla do jisté míry legrace a nevnímali jsme to tak.
Dnes samozřejmě už tuším něco o tom,
že z hlediska komunikace jsme byli připravováni na to,
že existuje nějaké nebezpečí,
protože proč bychom se jinak měli učit házet granátem
a dávat si pytlíky, aby mě neotrávil nějaký plyn.
Ještě si pamatuju na branné cvičení.
-Víte, proč si k atomovému výbuchu leháte patami? -To právě nevím.
Abyste věděla, kam letíte.
Podívejte se, jak se o zdraví dětí starají
na Základní devítileté škole v Litvínově.
Pod dohledem školní lékařky
absolvují žáci tuto sněhovou a vzdušnou lázeň,
a ani osmistupňový mráz nesmí ublížit.
Tato forma otužování se musí provádět uváženě a postupně.
A délka pobytu na sněhu se liší podle věku.
Ale sami vidíte, že dětem prospívá.
Kolik legrace jste zažil na základní škole?
To je záludná otázka.
Já si myslím, že moc ne, z několika důvodů.
Já jsem jednak byl asi dost protivné dítě,
takže se mnou ostatní nezažili moc legrace.
Byl jsem malý a dost objektem šikany,
takže já si na školu nevzpomínám jako na legraci.
Ale měli jsme spoustu volnosti, a to si pamatuju živě.
Já jsem se nemusel nic moc učit,
a myslím, že ani mí spolužáci se taky moc neučili.
My jsme měli velmi snadný průchod.
Toho učiva v 60. letech bylo maličko,
Měli jsme živou abecedu, pak jsme si něco povídali o okolí,
a nevzpomínám si, že bychom měli nějaké dlouhé nebo těžké úkoly.
Až v 8. třídě přišly slovní úlohy v matematice, a to bylo neštěstí.
Já jsem vděčen své paní učitelce Krčálové,
která byla starší škola, že jsme nečetli Čuka a Geka,
to už dnes málokdo ví,
rusárna se tomu říkalo, sovětská knížka budovatelská,
a nečetli jsme ani pitomoučkou Honzíkovu cestu, ani Malého Bobše.
To byla nějaká osvícená paní učitelka.
Myslím, že to byla osoba se starými mravy, a ta to tiše ingnorovala.
Jak se učitelé vyrovnávali s tím, že museli žákům říkat polopravdy
nebo vyloženě nepravdy?
Já si třeba vzpomínám, že nám ve škole říkala paní učitelka,
že Plzeň osvobodila Rudá armáda, a protože mám babičku v Plzni,
tak jsem věděla, že to byli Američani.
Tak jsem hned řekla, paní učitelko, to není pravda, to byli Američani.
A už šel tatínek do školy.
Možná že jsem tohle cítil mnohem víc v 70. letech,
když odcházeli dobří učitelé z gymnázia, kam jsem nastoupil,
už byli vyháněni nebo se "lámali“, a nemyslím si, že by byli hanební.
Někteří z nich byli, ale většinou byli jen pokořeni.
A to bylo hodně vidět. Oni to trošku i naznačovali,
tohle nesmíme, o tomhle už dnes nebudeme mluvit,
ale přímé lži, to nám v té době, po roce 1968, nemohl nikdo říkat,
protože všichni by se vychechtali takové lži. Později to bylo horší.
Taky jste o velké přestávce museli chodit po dvojicích
se svačinou v ruce po chodbách školy? A běda, když někdo vybočil!
A koho jste trefili houbou na tabuli?
Mimochodem ta naše pěkně smrděla.
Před očima mám spoustu věcí a pomůcek,
se kterými se dnešní žáci už jen stěží potkají.
To bylo strašně chudé tenkrát.
To byly penály dřevěné, pero s násadkou, inkoust,
a kaňky jsme pořád někde dělali, když jsme se učili psát.
To byly lavice dřevěné, kde byl taky kalamář,
i spojené, že jsme nemohli nějak moc chodit.
a na co si vzpomínám a hlavně co se mi vybavuje,
že se topilo v kamnech s uhlím
a přikládalo se z chodby do kamen, které byly ve třídě.
Za pět minut dvanáct, doslova a do písmene,
nakupovali dnes táborští kluci a děvčata školní pomůcky.
Tužky, trojúhelníky, obaly a penály,
vždy alespoň v jedné ze čtyř prodejen koupili.
Ale rodiče těch školáků, kteří potřebují kovová kružidla,
ořezávátka, pastelky, dětská plnicí pera,
kreslicí fólie pro prvňáčky nebo obyčejný inkoust,
se asi zapotí, než cokoli z těchto nedostatkových potřeb seženou.
Měla jsem červenou koženou. A taková ta typická, na záda.
Měla jsem ji snad do 6. nebo 7. třídy.
Byla to červená taška na záda, měla dvě kapsy.
To snad jsme měli všichni stejnou.
Chtěl bych vás jménem všech pedagogů i školských pracovníků
k zahájení nového školního roku ujistit,
že budeme na základě marxisticko-leninského učení
upevňovat a rozvíjet spolu s pracovní výchovou
socialistické vlastenectví a internacionalismus,
aby naše vlast zaujímala pevné a významné místo
v internacionálním svazku světového socialistického společenství.
Nástup komunistické strany k moci zásadně zahýbal školními osnovami.
Pravidlo pro přepis učebnic po 25. únoru 1948 bylo prosté.
Vše, co pocházelo ze socialistického bloku,
mělo být nejlepší, největší a nejvýkonnější.
Ale jaká byla realita školních lavic?
Říkalo se tomu výchovně-vzdělávací cíle.
V každé hodině jsme museli mít výchovně-vzdělávací cíl,
který korespondoval s momentální situací jednak ve společnosti,
jednak ta výročí a všechny tyto věci.
Museli jsme dělat písemné přípravy,
kde jsme ty výchovně- -vzdělávací cíle museli mít.
Ale je pravda, že když nikdo do té hodiny nepřišel,
tak záleželo na každém z nás,
jakým způsobem výchovně-vzdělávací cíl využil.
Mně se stalo jako kantorce, že když jsem měla hospitaci,
tak mi pan ředitel vytkl, že jsem nezdůraznila,
že když jsme se učili skloňovat podle vzoru kuře,
že jsem třeba měla zdůraznit,
že byly přechodně sníženy ceny kuřat.
Člověk měl nějaké příklady připraveny,
něco, co se týkalo RVHP, Rady vzájemné hospodářské pomoci,
a když někdo přišel, tak ten příklad zařadil.
Když tam nikdo nepřišel, snažil se učit stejně jako dnes.
Záleželo, kde ten kantor, tedy pod jakým vedením byl,
ale prostě některý ředitel si na tom zakládal.
K dobovým osnovám základních škol
ale také patřily posudky na žáky, kteří vycházeli poslední třídu.
Musely se vypracovávat.
Kolem roku 1970 se musely vypracovávat úplné slohové práce,
kde jsme museli zjišťovat, jestli rodiče jsou v komunistické straně,
jestli jsou v Národní frontě,
jestli mají někoho z příbuzných v zahraničí.
To všechno se do posudků psalo.
A k posudkům se musely vyjadřovat i organizace v místě bydliště,
a ty mohly zamítnout,
aby dítě z 9. třídy mohlo jít studovat,
a třeba se na studium vůbec nedostalo.
Co si myslíte, že do této doby
nejvíce doléhá z dob socialismu ve školství?
Určitě nejtěžší úkol, který dnes mají učitelé před sebou,
jak rozumět svému předmětu,
jestli je to suma uspořádaných znalostí, soupis témat, osnovy,
kde jsou jen ta podstatná jména,
ale zapomnělo se, nebo se tehdy nevědělo, že se na to má myslet,
že program vzdělávání je, co budeš dělat, milý žáku,
a tím se dostáváš kupředu,
jaké činnosti budeš s těmi informacemi a znalostmi dělat.
A to přežívá, že jsou tam jen jména věcí
nebo vysvětlení, poučky a definice,
a hrozně málo se myslí na to,
že dítě s nimi musí dělat operace, kterými se ukládají do paměti.
My jsme měli látky maličko,
tak jsme se i vyjmenovaná slova naučili.
Dnes je toho hodně k zapamatování a mozek intenzivně pracuje,
aby vymazal všechno, co nedává smysl tomu dítěti,
na to máme mozky udělané. Nepamatujeme si, co nedává smysl.
A to tam přežívá ze staré školy, že si učitelé myslí,
že musí odučit všechnu tu látku, protože je tak důležitá.
Vzpomínám, jestli jsme měli jako děti zážitek učitele,
který s námi spolupracuje, s kterým my jdeme něčím kupředu.
-Já jsem ho tedy neměla. -Ani ve výtvarce?-Ne, vůbec.
Já když si představím základní školu,
tak tam nemám jediný světlý bod, kde bych si řekla,
ten učitel mě inspiroval nebo mě k něčemu přivedl. Nula.
To jste jedna z mnoha.
Pak je hodně lidí, kteří mají aspoň jednoho, na kterého vzpomínají.
Říkají, ten mě naučil myslet, třeba o životě.
Ale jeden nestačí. My bychom potřebovali, aby to byla většina,
abyste vzpomínala, jednoho jsem měla,
víte, to byl tak omezený člověk, nám ho bylo až líto.
To by byl dobrý stav.
Do jaké míry měl učitel možnost výuku sám ovlivnit za socialismu?
Říká se, že hodně. Říkají to ti, kterým se to dařilo.
Říkají, já jsem si fakt učil, co jsem potřeboval,
a ta moje učitelka z 1. stupně,
ta nás neučila Čuka a Geka a Honzíkovu cestu,
takže mohla. V 60. letech.
Myslím, že potom to bylo trochu horší, v normalizační době,
že tam bylo mnohem víc krutého dohledu.
Ono se to pozná na tematických plánech,
tak učitel tam mohl leccos napsat.
Ale byli ve třídě už žáci, na které nebyl spoleh.
Já vím, že byli spolužáci,
u kterých bylo riziko, že něco přímo prásknou,
protože jdou se svými rodiči cestou kolaborace.
Dnes mi to už moc nejde, ale když jsem byla žákyní základní školy,
měla jsem mnohem lepší trénink, VŘSR, 1. máj, MDŽ.
Socialistická výročí se slavila se železnou pravidelností.
A pokaždé stejně.
Druhá půlka školního roku tradičně začínala oslavami vítězného února.
Žáci se mohli při hodinách výtvarné výchovy dát do díla,
aby školy naplnila patřičná výzdoba.
25. únor se slavil, to znamená, že jsme museli jít jako třída
třeba na náměstí, kde byl nějaký projev,
a ve výtvarné výchově a v dějepise
jsme se o tom učili a malovali jsme to.
Potom snad byly až květnové události,
to se slavil 1. máj jako Svátek práce,
kdy jsme museli jít do průvodu
ať už jako malé děti, když jsme byli v nějakém oddíle,
nebo potom jako učitelé.
Potom se slavil 9. květen jako Den osvobození,
tak to jsme zase malovali tanky nebo jsme něco vyráběli.
V Mirošově na Rokycansku uspořádaly organizace SČSP
a Klub mladých přátel Sovětského svazu
slavnostní dopoledne na upomínku osvobození obce sovětskou armádou.
Za účasti sovětských občanů, kteří se podíleli na osvobozování kraje,
patřila oslava především nejmladší generaci,
soutěži o nejhezčí dětskou kresbu na asfaltu,
vystoupení Hudebního souboru mladých z Hrádku
a spartakiádním skladbám.
Všichni jsme museli dělat to stejné, připravovat třídy a akce,
děti jsme museli získávat, což se tenkrát docela dařilo,
protože pro děti to bylo takové vybočení z normy,
a děti byly rády, když mohly jít třeba do kina.
A když dokonce jsme šli na pohádku, tak to byl svátek.
I když to byla pohádka na počest
Velké říjnové socialistické revoluce.
Nejvíc, co si asi vybavím,
když se řekne komunismus na základní škole,
tak je hodina výtvarné výchovy.
Náš pan učitel měl zvláštní zálibu
vystřihávat šablony k různým výročím.
Všichni jsme to museli obkreslit,
ať to byl tvar Aurory nebo čísla, kdy bylo osvobození.
Potom jsme museli vybarvit ten vnitřek červeně
a okolí po pětimilimetrové lince vybarvit žlutě.
Všichni měli ty výkresy úplně stejné.
Jediné, co se posuzovalo, bylo, kdo a jak to vybarvil.
Když bývaly první máje, vždycky se lidé museli sejít na náměstí,
mít mávátka a mít tu radost, jak je to paráda všechno.
Tribuna byla na náměstí postavena tak,
že vedle byl Prior a ten měl krásnou vyvýšenou terasu,
která byla ve stejné úrovni jako ta tribuna.
Tak nás bavilo jít se podívat z toho pohledu terasy na ten dav,
čímž jsme se dostali na stejnou úroveň funkcionářů,
tak jsme tam postávali, koukali jsme se do davu
a všimli jsme si, vůbec jsme tomu nerozuměli,
ale všimli jsme si, že když ti funkcionáři skončí s něčím,
tak ten dav začne jásat a tleskat a lidi mají radost,
a ti funkcionáři ještě takhle dělali, takhle kynuli.
My jsme je tím opičím dětským způsobem začali napodobovat.
A hrozně nás to bavilo koukat se do toho davu.
Vždycky jsme čekali, až přestanou mluvit,
a pak jsme se otočili na ty lidi a taky jsme jim děkovali.
Pak si všimneme, že davem se prodírá ředitel naší školy.
-A co následovalo? -Pak se to řešilo.
Rodiče do školy, dvojky z chování,
hrozby se zvláštní školou a všechno možné.
Až pak nám bylo vysvětleno,
že pokud nechceme ty mravní tresty dostat,
že se musíme zúčastnit školení pionýrských instruktorů,
že z nás udělají pionýrské instruktory
a my budeme příkladem pro ostatní,
jak se z těch špatných, nezbedných dětí
stávají uvědomělí instruktoři.
V 8. třídě jsem v hodině zeměpisu na otázku,
co víte o Západním Berlínu, řekl, že tam žijí zlí kapitalisté.
A pamatuji si, že z toho bylo docela zle i pohovor u ředitele.
My jsme jako žáci žili dvojí život.
Jednak jsme znali názor rodičů a rodiny.
Měli jsme svět doma a svět ve škole.
Ve světu ve škole se neříkalo, co se říkalo doma.
Nikdy, za žádných okolností. To by byl průšvih.
To znamená, že svět ve škole byl přežitelný s nadhledem,
s ironií a se sarkasmem.
A učitelé jako by to věděli. Částečně to žili s námi,
tu dvojí realitu, přetvářku, a částečně ji trestali.
Světlým bodem školního roku byla škola v přírodě.
Odjet na tři týdny mimo město na ozdravný pobyt,
na to se těšil snad každý školák. Učitelé už asi méně.
Kroky těchto sedmiletých až desetiletých dětí z Mostu
dnes nesměřovaly do jejich školy,
jak bychom v pondělní ráno předpokládali.
Ostatně obrovité kufry, které žáci vyměnili za školní tašky,
a doprovod rodičů to jenom potvrzovaly.
Z Mostu, Litvínova a okolních obcí
dnes totiž odjelo více než 600 žáků do škol v přírodě.
Školy v přírodě si užily hlavně děti z větších měst
a oblastí zasažených průmyslem.
Na třítýdenní, někdy až měsíční pobyt do rekreačních areálů
jezdilo několik tříd z 1. stupně najednou.
Jeli jsme na měsíc, jeli jsme do Orlických hor,
a tam jsme měsíc pobývali v přírodě.
Učili jsme se, byla s námi paní učitelka, vychovatelky,
byli osloveni i někteří rodiče,
takže tam byli i někteří rodiče, kteří třeba nechodili do práce.
Jezdilo se na tři týdny,
vůbec mi to nepřipadalo dlouho v té době.
A když jsem začínala ještě před revolucí jako kantorka,
tak jsem školy v přírodě docela vítala,
protože jednak jsem mohla se svou třídou odjet,
s tím kolektivem, na tři týdny, takže jsme se lépe poznali,
prožili jsme spoustu zážitků, na které vzpomínáme dodnes.
Chodili jsme většinou na vycházky,
nebo pokud byla v okolí nějaká památka,
tak jsme jeli nebo šli na nějakou památku se podívat,
nějaký hrad, zámek a podobně.
Ale hlavně to spočívalo v tom,
že jsme měli být co nejvíc venku,
čili odpoledne s námi paní učitelky, vychovatelky
a rodiče, co tam byli, hráli různé sportovní hry,
abychom co nejvíc byli venku.
Do školy v přírodě v Josefově Dole v Jizerských horách
se děti přijely nejen pilně učit,
ale také provětrat si plíce při hře na horském vzduchu.
A vedle toho si kluci a děvčata zkusí,
jak se o sebe dokáží postarat sami, bez rodičů.
Zájezdy škol do přírody byly značně podporovány.
Štědře je dotoval stát.
Rodiče platili spíš symbolických pár korun denně.
Dítě na den to stálo 5 korun.
My jsme třeba hodně jezdívali do Vysokých Tater,
kde byly vypravovány zvláštní vlaky tady z Libně,
a ty tři týdny jednak se tam učilo,
jednak se sportovalo nebo lyžovalo,
a bylo to z toho důvodu,
aby děti se dostaly z měst, kde byl velký smog,
což tehdy bylo možná daleko víc, tak aby vyjely do přírody.
Pro učitele to bylo dlouhé, tři neděle se starat o děti,
a některé děti i plakaly, že se jim už stýskalo.
Paní učitelka poznala děti nejen ve třídách v kolektivu,
tak si myslím, že ty akce nebyly špatné.
Kdyby to bylo možné, vrátili byste se na základní školu,
nebo jste rádi, že základku už máte dávno za sebou?
Napište nám na www.retromanie.cz. Těším se na vás za týden.
Skryté titulky Blažena Stráníková Česká televize 2009