-Najdete vždy to, co potřebujete? -Nenajdu.
Momentálně hledám červené kozačky a všechny mi jsou úzké nahoře.
Jsou hezké, jinak se mi líbí.
Najdete pokaždé to, co si přejete v obchodech s obuví?
Pokaždé ne.
-Nevybrala jste si? -Ne.
-Pročpak? -Protože to dělají úzké.
Že jsem nedostala tady ani jednou žádné boty.
Dole je mají ve výloze a tady mi říkají, že je nemají.
Když se řekne socialistické boty, tak mně se vybaví cvičky
s gumou přes nárt, kterým se říkalo spartakiádky nebo jarmilky.
S nimi jsem v podstatě prožila celou základní školu.
Chodila jsem s nimi do tělocviku, cvičila jsem s nimi na spartakiádě.
Dokonce jsem si je jednou vzala k moři jako obuv do vody.
Jak se za socialismu boty vyráběly a co byly největší hity?
Dozvíte se v dnešním Retru.
Československé obuvnictví proslavil ve světě Baťa.
Socialismus do české obuvi svěží vítr nepřinesl.
Nebyl žádný div, že tady chodily ženy v galoších,
tzv. šedém moru, kdežto v Německu, v Anglii
nosily ženy boty od Salvatora Ferragama.
Boty ze Západu nebyly k dostání, a tak byl leckdy
o tuzemské lepší kousky doslova boj.
To se rozhlásilo: Hele, dneska budou nějaké boty.
Teď jsme je měly všechny, všechny holky měly ty samé.
Přesto však některé naše boty konkurovaly známým západním firmám.
Firma Adidas se nás několikrát snažila zažalovat
u mezinárodního soudu, aby nám překazila
vývojové a nové boty, které jsme připravovali do kolekcí.
Ne, rozhodně to není vždycky jednoduché,
chceme-li se obout módně a přitom pohodlně,
ať už se jedná o obuv společenskou nebo sportovní.
Šedý mor, brikety, důchodky. Takové zajímavé názvy lidé
vymýšleli pro oblíbené i méně oblíbené boty před rokem 1989.
Kdo tehdy boty navrhoval a jaká obuv byla určena
jen pro vývoz do zahraničí, zjistila Aneta Vojtěchová.
Byla dost potlačována individualita.
Samozřejmě spotřebitelé hledali na trhu,
čím by uspokojili své potřeby, svá přání, své touhy.
Většinou nenalézali to, co by chtěli.
Jak je vidět, návrháři i dělníci
našeho obuvnického průmyslu dokáží odevzdat dobrou práci.
Bylo několik typů obuvi, které zasáhly širokou populaci.
V 50. letech to například byl takzvaný šedý mor.
Jednalo se o úplně obyčejné galoše na zip nebo se zapínáním na druk,
zpravidla s nějakou plyšovou manžetkou.
Byla to obuv skutečně velmi neforemná, velmi nevzhledná.
Šedý mor se jí říkalo proto, že převážná část té produkce
byla vyrobena v šedé barvě.
Po gumové obuvi přišly do módy boty filcové.
Dalším příkladem jsou například důchodky.
To byla obuv, kterou dostal do módy v podstatě Pablo Picasso.
Když přišel na filmový festival v Cannes,
měl na sobě dokonalý smoking a k tomu takzvané důchodky,
tedy pohodlné papuče na zip. Ty se počátkem 70. let staly
skutečně fenoménem pro celou mladou generaci,
ať už západu nebo východu Evropy.
V 70. letech se nosily brikety, nosily se platformy,
nosily se vysoké podpatky. To sem přišlo rovněž ze Západu.
Nejenom ženy, ale i muži dokonce nosili obuv na velmi vysokánské,
až devět centimetrů vysoké podešvi, všichni se vznášeli ve výškách.
Inspirace se čerpala z magazínů, časopisů,
i když to byla těžká totalita, tak i přesto k nám chodily
italské časopisy nebo se vozily z veletrhů,
kde vyvolení se zúčastňovali veletrhů v Itálii.
Samozřejmě tento pohled v našem spotřebiteli doma
nutně vynutí povzdech -
kdybychom něco takového viděli i na pultech našich obchodů.
A ti přiváželi nové poznatky do oboru
díky těmto časopisům nebo vzorky nových modelů obuvi,
které se otevřeně zkopírovaly od A do Z,
ovšem z našich materiálů, takže výsledek nebyl takový,
jaký měl být, ale už to byly prvky,
které předurčovaly nějakou novinku v kolekci na další období.
Velkým hitem byly taky dřeváky nebo krešlakové kozačky,
které se nosily hlavně v 70. letech.
Pátek minulý týden došlo před prodejnou ve Švermově ulici
k takové situaci, že pořádek musela udržovat
skupina příslušníků Veřejné bezpečnosti.
Aby se zabránilo zbytečným návalům, rozhodl odbor obchodu
Okresního národního výboru České Budějovice,
že se kozačky napříště budou prodávat na veřejném prostranství.
Nejen v Českých Budějovicích, ale všude, kde se kozačky objeví,
vypadá to v prodejnách stejně. Výroba se zase jednou vyznamenala.
Tolik koupěchtivých a tak málo zboží.
Obuvnickým unikátem byl československý vynález -
materiál barex.
To je barex.
Ten se ale příliš neujal.
Z jednoho čtverečního metru se dá udělat pět párů obuvi.
Nepamatuji si za éry 20. století, že by se vyrábělo
něco tak zdraví škodlivého, jako byla právě syntetická useň barex,
která byla vyvinuta někdy na počátku 70. let.
Tuším, že to bylo v roce 1972. Velmi krátce se na našem trhu
z ní v naší obuvnické produkci šila obuv,
ale bylo to skutečně něco, co se nedalo používat.
Barex zaujal. Barex zatím vítězí.
I přesto, že jako ostatní poromery
tohoto typu má jeden základní nedostatek.
V botách z barexu pokožka hůře dýchá a více se potí.
Z barexu se vyráběly jak pánské, tak dámské boty,
ale boty dobře neseděly, musely tam být kožené podšívky,
aby to drželo tvar.
Vytahovaly se na jednu stranu, na druhou stranu,
jedna bota se tak vytahovala, druhá bota tak,
i když ty boty se daly umýt hadrem a jít s nimi do vody,
ale na druhou stránku nic nemůže nahradit
ten přírodní materiál a to je kůže.
Nebylo to ani hezké, ani zdravé.
Tohle je jen desetina z toho, co stačí jediný člověk
v Československu za život prošlapat.
Dohromady by těch párů bylo skoro čtyři sta.
Obdivované byly naopak boty z dovozu,
zejména z Rakouska, z Německa, z Jugoslávie a především z Itálie.
Jak muži, tak ženy, kteří měli takzvané italky,
tak patřili k VIP společnosti.
To byl velice omezený sortiment. Takováto luxusní obuv
dovezená ze zahraničí se týkala skutečně
jenom velice malého okruhu obyvatel.
Dá se říci, že v tom světlejším období,
v socialismu, velice rychle reagoval i obuvnický průmysl
a začal tyto náhrady hledat. Myslím, že se mu to podařilo.
Začala se vyrábět řada luxusních bot
aspoň pro určitou klientelu, které měly označení
výrobek mimořádné kvality, výrobek mimořádné jakosti.
Přiznejme si, že tyto boty se prodávaly většinou pod pultem.
Byly rozebrané dřív, než se dostaly do prodeje.
Tady byla podniková prodejna, která byla zásobovaná velmi dobře.
Sem se skutečně z celé republiky sjížděly autobusy lidí,
kteří sem jeli nakupovat. Vedle podnikové prodejny
tu byla taky takzvaná prodejna partiového zboží.
Tam se prodávala obuv trošku nižší cenové relace,
která měla nějakou drobnou závadu.
V těchto prodejnách se kolikrát dalo koupit daleko lépe
než v stálých prodejnách. A myslím si,
že se tam objevovaly opravdu zajímavé kousky
třeba vzorkových modelových bot z nabídkových kolekcí,
které se za určitý čas prodávaly a dávaly se
do těchto partiových prodejen. Není tajemstvím,
že jezdily autobusy ruských zákazníků,
které je přímo přivezly před partiovou prodejnu,
a spokojení zákazníci z Ruska odcházeli každý s 10 krabicemi bot.
Chci využít této příležitosti a poděkovat československým
pracujícím obuvnického průmyslu, kteří v loňském roce dokázali
včas a kvalitně splnit obrovské závazky,
jež měli vůči sovětskému zákazníkovi.
PÍSEŇ
Zas mi říkal, že má něco pro mě.
A to něco, to prý láska je.
Já však nechci žádnou lásku v domě, jé.
Přináší jen žal a výdaje.
Mám proti lásce boty, ty chrání paní svou.
Ty boty vždycky jdou a všechno hezké pošlapou.
Jako zpěvačka na pódiu jste musela dobře vypadat.
-Kde jste sháněla boty? -To se rozhlásilo:
Hele, dneska budou nějaké boty. Teď jsme je měly všechny.
Všechny holky měly ty samé. Pamatuji si na jeden fialový model.
Ne že bych fialovou měla ráda, ale jiné nebyly.
Všechny holky jsme měly to samé, to bylo hrozné.
Když jste se potom stala zpěvačkou, tak jste asi měla touhu se odlišit.
Milostivá slečno, kdybyste se narodila
v tom roce jako já a zažila pubertu
tady v té době, tak tato otázka byla zbytečná.
Nešlo se odlišit.
PÍSEŇ
Žiju sama díky těmto botám.
Žiju sama zásluhou těch bot.
Když jste přišla do obuvnictví, jak to tam tehdy vypadalo?
Strašné fronty byly na všechno. I na boty.
Člověk téměř váhal, jestli se vejde do této boty
a bude si tam ničit nohy, protože už neměli moje číslo,
takže buď to bylo moc velké, nebo to bylo moc malé.
Mně se moc líbí ten klip, co jste natočila.
Boty proti lásce, jak tam sedíte, potom vstanete,
odhrnete závěs a tam je spousta botek. Ty byly vaše?
Ty byly moje.
V těch botách ráda šlapu, zvlášť po lásce nás dvou.
Ty boty vždycky jdou a všechno hezké pošlapou.
Tenkrát se tomu neříkalo klipy.
Byly to písničky nebo Vysílá studio A nebo pro Rudolfa.
A to, co vy jste zmiňovala, je ještě v našem pražském bytě.
Tam je taky ten obrázek, který... To je moje holčička.
PÍSEŇ
Tyhle boty nosím někde v duši.
Někde v duši, ne však na nohou.
-A ten druhý klip? -Ten se točil ve studiu.
Tam právě animovali nějak pohyb botiček.
Nevím, pro který pořad byl který.
A jaký je vám bližší? Kde jste to víc vy?
Na tom jednom z domácnosti je vidět moje maminka.
Ten mám radši, protože ji tam vidím.
-Hele, maminka. -Yvonne, kam jdeš? Nemáš šaty.
Listopadové poledne před 15 lety.
Nad Zlínem se objevily americké bombardéry.
Útočníci rozbili 60 procent obuvnické výroby.
Konkurent pro budoucí poválečný trh byl tedy vyřazen.
Nebyl. A mnohé se změnilo.
Starý Zlín v nový Gottwaldov,
Baťova fabrika v národní podnik Svit.
Po znárodnění Baťových závodů se československým obuvnickým
velikánem stal národní podnik Svit se sídlem v Gottwaldově.
Baťovy stroje sloužily ve Svitu téměř až do revoluce.
Podařilo se udržet i kvalitní baťovskou tradici.
Bylo to mimo jiné i díky výchově mladých obuvníků,
kteří hojně navštěvovali obuvnické školy a učiliště.
Je to takzvaný cvikací stroj
čili napínací stroj skobičkový stran obuvi.
Takovým způsobem se tvaruje na tomto stroji postranní část.
Docela dobře se navazovalo na baťovskou tradici,
protože tady byly fabriky, které vyráběly obuvnické stroje.
Myslím, že si vedly velice dobře ve světě.
Firma Baťa v tomto směru byla velmi progresivní.
Měli výborné zařízení, výborné vybavení strojní,
takže samozřejmě i éra socialismu měla na co navázat.
Co se týká výroby obuvi, tak ta byla reprezentována
především tehdejším státním či národním podnikem Svit
s řadou odštěpných závodů. Nějakým způsobem další výroba
probíhala v podmínkách družstevní výroby.
Myslím si, že Zlín svého času
reprezentoval jakousi kvalitní českou obuv.
Národní podnik Svit, pojmenovaný paradoxně
po prvním Baťově slovenském závodu,
se stal československým obuvnickým gigantem.
V gottwaldovských továrnách se vyráběly boty,
které oslňovaly i západní trh. Většina Čechoslováků
o takových modelech neměla ani tušení.
Vyráběly se velmi krásné kolekce, ale ty, pokud byly,
byly velmi malé a vyvážely se v malých sériích do západní Evropy.
Když jsme jako studenti chodili na brigádu
do obuvnického podniku, tak jsme žasli,
co všechno se tam vyrobilo, jak nádherné věci,
které jste nikdy na pultě neviděla, byly k mání v té továrně,
ale bohužel jenom pro úzký okruh exportérů.
Co se týká exportu, tak to zajišťovala společnost Exico Praha.
Exico Praha měla svoje kolekce, které vyvážela na Západ a Východ.
Ty kolekce tomu také odpovídaly.
Takzvané farmářky se vyvážely do Kanady
a v tehdejší době za ně vláda získávala devizy.
To byl jeden ze zdrojů devizových příjmů naší republiky.
Co stálo za úspěchem našich obuvníků?
Tady byla pořád snaha vyrábět dobré boty,
vychovávat dobré pracovníky i technickou inteligenci.
To, že si český obuvnický průmysl udržel jakousi úroveň
i v době socialismu, bylo podle mě hlavně díky tomu,
že Tomáš Baťa a jeho následovníci tady nastavili takovou úroveň,
takový systém, takovou podnikatelskou filozofii,
že navázat na ni bylo pak už opravdu jenom velmi jednoduché -
pokračovat v tom, co batismus tady nastavil.
To znamená vynikající školství, to bylo v první řadě.
Generace po generaci tu stále ti bývalí baťovci pokračovali.
Nebojíme se budoucnosti.
Polovina lidí na světě chodí bosa.
A sotva 5 procent obyvatelstva světa je dobře obuto.
Tu vidíme nejlépe, jak málo jsme dosud vykonali
a jak ohromná práce očekává všecky ševce tohoto světa.
Já jsem takový člověk, který strašně pečuje o boty.
Já jsem ujetá jako můj táta. Jen co se vrátím odněkud,
tak už pucuji, takže moje boty,
já mám boty 15 let i 16 let staré, jsou pořád pěkné.
-Takhle dlouho vám to vydrží? -Hm.
-Ale pak vyjdou z módy. -Ty, co já si kupuji, nevyjdou.
Jak to?
Protože jsou tak neutrální, že nějaké špičky nebo kulaté,
to mě nebere, to jsou tak neutrální botky, které jsou pořád in.
Máte nějakou historku s botami?
My jsme tehdy s Olympikem vystupovali na prknech Semaforu
a tam byl ten stálý ansámbl.
Za každou židličkou měly dámy svoje botičky.
Mně je někdo ukradl. Já jsem tam lítala a brečela jsem
a paní Hegerová na to říkala, jaké máte číslo?
Já jsem řekla 37. Já taky, tak si vezměte moje.
A to jsem jí tenkrát sežrala i s navijákem.
Nějaké mladé holce nabídnout vlastní boty, je uctivé.
Jaké vzpomínky máte na tenhle obrázek s botou?
To byla moje přítelkyně Regina Scheufflerová.
Pocházela z Čech a byla to psychiatrička,
psycholožka, malířka, jak vidíte, a básnířka.
Úžasná ženská. A ona malovala boty.
Když se podíváte přesně, tak to nahoře,
to je Mnichov, a to dole, to je Praha.
Takže vlastně vy v botě.
Ano, já v botě. To mi věnovala k Vánocům.
Botasky daly jméno sportovním botám.
Stejně jako lendlovky se vyrábí dodnes.
Jak je možné, že jsou ikony socialistické sportovní obuvi
stále populární a jejich design je i dnes in?
Dívejte se na další reportáž.
Specifickou kategorií obuvnického průmyslu byly
ve své době zcela nové sportovní boty,
které se okamžitě staly oblíbenými pro svou pohodlnost.
Výroba sportovních bot se prudce rozšiřovala,
protože na současném trhu RVHP byl obrovský hlad
po sportovních botách, a to nejen u nás,
v Sovětským svazu, ale i v bývalé NDR,
ale i Polsko a další státy tehdejšího východního bloku.
U nás se na sportovní obuv začal specializovat podnik Botana Skuteč.
Od roku 1963 tam začali vyvíjet boty ve spolupráci
s předními československými sportovci.
Ze spolupráce vznikla řada prvních modelů sportovních bot,
které měly možnost, aby konkurovaly botám,
které se vyráběly někde v tehdejších západních zemích,
v kapitalistickém světě, jako byla firma Adidas apod.
A konkurovaly úspěšně. Klasické botasky
i další sportovní boty se vyráběly ve stotisícových nákladech pro NDR,
ale i severní Evropu či Kanadu.
Obliba botasek rostla hlavně v Československu.
Botasky byly dostupné cenově, protože tehdejší dotace
na sportovní boty byly v Československu přínosem
pro tyto druhy bot. Bylo to něco nového
a mládež tehdy chtěla něco nového, co se tady předtím nevyrábělo,
co se nepoužívalo. Byl to prakticky nový módní trend.
Botasky se staly synonymem pro sportovní obuv jako takovou.
Jejich název vznikl spojením bota sportovní nebo bota Skuteč.
Inspirace západním předchůdcem je však patrná.
Vzorem pro to byl název Adidas, který vznikl prakticky v roce 1949,
kdy vznikla i firma Botana.
Tato podobnost se světovému výrobci příliš nezamlouvala.
Firma Adidas se nás několikrát snažila zažalovat
u mezinárodního soudu, aby nám překazila
vývojové a nové boty, které jsme připravovali do kolekcí.
Adidas nemohl tehdy dovážet do těchto východních zemí
a tady viděl obrovské možnosti, trhy, jak se tady prosadit.
Několikrát se snažil i o spolupráci s námi,
ale bylo to vždycky na vyšších místech předem zamítnuto.
Kromě legendárních botasek, na jejichž designu
se dnes podílejí studenti uměleckých škol,
se u nás stále vyrábí druhé populární sportovní boty -
takzvané lendlovky. Obuv značky Prestige oslnila
v 80. letech novou technologií i specifickým designem.
Ty formy byly zakoupené, dá se říci, ze zahraničí,
kde, když se to zakoupilo, mám pocit,
že tam ještě byl název Puma.
Ta bota měla svého ducha, měla svého zákazníka
a já myslím, že toho zákazníka má dodnes,
ale schází mi tam ten nový prvek, nový pohled na věc.
V současné době si myslím, že nastává určitý návrat k botám,
které se tady vyráběly v 60. a 70. letech.
Bývaly doby, že obuvníků bylo dost,
ale dnes staří odcházejí a mladých je málo, žalostně málo.
Jaké boty jste před rokem 1989 nejradši nosili?
Co myslíte, byla československá obuv kvalitní?
Pište a hlasujte na www.retromanie.cz
a za týden na viděnou.
Skryté titulky: Věra Kotlínová Česká televize, 2009