-Vyšel už Dikobraz? -Ano, prosím.
-Je to poslední číslo? -Ano, poslední číslo.
Dikobraz byl humoristickým časopisem,
na který se v socialistickém Československu stávaly fronty.
Na druhou stranu byl podle kritiků doslova
hlásnou propagandistickou troubou režimu.
V dnešním Retru se proto zaměříme na kreslený humor
a karikaturu před rokem 1989.
Dozvíte se, jak dějiny ovlivňovaly obsah Dikobrazu.
Na stránkách Dikobrazu je nepochybně
obrazová historie Československa, poválečného Československa.
Není to historie nikterak pěkná.
Autoři nám povědí, jak to v redakci Dikobrazu fungovalo.
Jak později mně říkal šéfredaktor,
my máme dost svých sviní, které to rádi udělají.
A samozřejmě si ukážeme známé, ale i zapomenuté vtipy.
Ženská s chlapem, jak sedí a ona říká:
Já jsem si to, že spolu vypijeme pohár rozkoše
až do dna, představovala kapku jinak.
Já jsem zapomněl, že je tam ten kapku.
Říká se, že humor je kořením života.
V poválečném Československu měli lidé život kořeněný
i díky časopisu Dikobraz, který své satirické ostny
předváděl dlouhých 45 let.
Jak se mu to dařilo, zjišťoval Ivan Bareš.
Dikobraz vznikl v létě roku 1945 a to byla doba velmi zvláštní.
Byla to doba, kdy česká společnost byla velmi radikální,
reagovala nějakým způsobem na právě skončivší německou okupaci.
Vypořádávala se se dvěma frustrujícími zážitky.
Tím prvním zážitkem byla velká hospodářská krize.
Tím druhým zážitkem byl Mnichov.
Do této atmosféry se narodil Dikobraz,
který oficiálně byl satirickým časopisem nadstranickým,
ale ve skutečnosti byl vyloženě časopisem komunistickým.
Po únoru 1948 už potom nebylo vůbec co skrývat
a Dikobraz se změnil v nástroj komunistické propagandy.
Dikobraz patřil nakladatelství Práce.
To patřilo Ústřední radě odborů a ta si vybrala mladého
nepopsaného dynamického muže, aby dal,
teď použiji dobové terminologie, do pořádku redakci,
která byla považována za ideologicky slabou.
Prohlížíme-li si jeho stránky právě v této době, tak vidíme,
že to, co se tam zveřejňovalo, už snad ani nelze nazvat
humorem ani satirou, že to bylo něco nesmírně primitivního,
že to byly takové primitivní vulgární útoky na oběti
politických procesů a vůbec na všechny,
kteří byli v té době pokládáni za politické nepřátele.
Můžeme říci, že skutečně v začátku 50. let prošel
Dikobraz tím nejhorším obdobím své historie.
Stačilo udělat třeba velkou botu a ta bota vykopávala
ozbrojené imperialisty, zašlapávala je do moře,
vykopla je a tak, takže vtipy s botou
tam byly velice časté a lidi to ani moc nevnímali,
protože to bylo pořád stejné.
Dneska se mě po 60 letech nemůžete ptát,
protože mi to přijde pochopitelně trapné, ale nezapomeňte,
že my jsme skutečně, nejenom já, ale celá společnost,
vyrůstali s jinou přípravou. My jsme skutečně prošli
strašlivým tunelem války. To, co se dělo
několik let po válce, nám přišlo jako vysvobození,
než se začalo zjišťovat, že to byla cesta od čerta k ďáblu.
PÍSEŇ
Už rozvil čas a voní nadějemi,
svobody slunce prší z oblaků.
Vpřed, soudruzi, hle, zaslíbenou zemi,
kde už není pánů ani žebráků.
Vpřed, soudruzi, k té zemi zaslíbené,
kterou chudák marně hledal od věků.
-Jeden nový Dikobraz. -Jeden nový Dikobraz.
Ano, tak vám dám jeden nový Dikobraz.
Od roku 1962 - 1963 byla v Československu zmírněna cenzura.
To se promítlo nejenom v rozhlasu a v televizi.
Promítlo se to taky do psaní Dikobrazu.
Je zvláštní nebo možná příznačné, že právě v té polovině
nebo od poloviny 60. let nahoru konečně můžeme vidět v Dikobrazu
a číst v Dikobrazu humor, který je skutečně humorný,
který je zábavný, kterému se člověk zasmál,
že už to nebyla ta jednoduchá
primitivní politická agitka jako doposud.
Potom v 60. letech se to skutečně uvolňovalo
a člověk nevěděl, jak dalece má jít, tak jsme to zkoušeli.
Autocenzura tady byla, ale zkoušeli jsme to,
jestli by se dalo udělat tohle nebo se to nedalo udělat.
Přišlo to tam do redakce,
všichni se tomu smáli, ale tohle nezveřejníme.
V roce 1968 jsem si konečně mohl dělat srandu z Rusů
a z bolševiků, a tak jsem to samozřejmě využil,
i když mi bylo jasné, že asi se za to nějak zaplatí.
Pamatujete si časopis, který se jmenoval Dikobraz?
No jistě. Kdo by si nepamatoval Dikobraz?
Mně se líbil, ale už přesně nevím,
už si nepamatuji, co v tom bylo.
To bylo něco jako Čtyřlístek, jestli se nemýlím.
Mě zaujaly vždycky vtipy o ženských.
V okamžiku, kdy nastoupil do čela Komunistické strany Československa
Gustáv Husák a kdy zahájil období takzvané normalizace,
zase Dikobraz patřil k těm prvním, které obrátily
a které začaly samozřejmě psát v duchu nového stranického vedení.
Vždycky když byly volby, tak oni chtěli,
aby se na to dělaly pozitivní vtipy,
ale my jsme tam byli taková partička lidí.
My jsme prostě dělali mrtvé brouky.
Nechtěli jsme dělat komunální satiru.
Můžeme říci, že 70. a 80. léta jsou stejně odporná
jako léta padesátá. Sice Dikobraz už nevolal po smrti
a nevyzýval k fyzické likvidaci třídních nepřátel,
ale byla to jenom překreslovaná usnesení
politických stranických orgánů, dokonce ani se nesnažili
předstírat, že jde o vtip.
Koncem 80. let se i v československém tisku
začaly projevovat pokusy o svobodnější a volnější psaní.
Ale myslím si, že Dikobraz zrovna patřil k těm,
kteří se tomu velmi dlouho a úporně bránili.
Pak přišel listopad a Dikobraz zanikl.
Pavel Kohout opustil redakci Dikobrazu v roce 1952.
V Československu bylo v té době v plném proudu stíhání
odpůrců komunistického režimu, ať už skutečných nebo domnělých.
V listopadu proběhl nechvalně známý proces
s protistátním spikleneckým centrem Rudolfa Slánského.
Ve světě se zatím pomalu rodil nový poválečný řád.
Američané si za prezidenta zvolili Dwighta Eisenhowera
a v Británii se stala královnou Alžběta II.
Blíže k našim hranicím vzniklo Evropské společenství uhlí a oceli,
předchůdce dnešní Evropské unie. Nobelovu cenu získal lékař
a misionář Albert Schweitzer a Emil Zátopek si na letní
olympiádě v Helsinkách doběhl pro tři zlaté medaile.
Štěpáne, jak jako zástupce mladé generace kreslířů vnímáš
předlistopadový Dikobraz? Zaregistroval jsi ho ve své době?
Zaregistroval jsem ho.
Já jsem si ho pravidelně kupoval, teda rodiče ho kupovali.
On to snad byl taky jeden z mála, nevím, jestli se tomu dá říci
humoristických časopisů, ale aspoň se tak tvářil,
takže alespoň něco se tam každý týden dalo přečíst,
něčemu se přece jenom zasmát dalo.
Jaké bylo vůbec řemeslné zpracování vtipů?
Když jsem viděl některé vtipy ze začátku 50. let,
teď nemyslím obsahově, ale jak říkáš,
řemeslně, technicky zpracované, tak já mám pocit,
že to byli kreslíři ze staré školy,
takoví ti, řeknu to hloupě, z té buržoazní školy z 30. let.
-Jak se to pozná? -Bylo to řemeslně udělané dobře.
Ty vtipy, myslím ty figurky, ten prostor, figury,
ty výjevy byly řemeslně dobře zpracované.
Obsahově to byla hrůza.
Potom nastoupila v kresbě v 60. a 70. letech taková zkratka,
takže se dostali do Dikobrazu lidé jako Honza Vyčítal a spol.
Vyčítalovi neustále lidé vyčítali,
on sám mi to také vyprávěl, že dostával stovky dopisů,
ať takové hrůzy jde kreslit někam jinam,
že to nejsou lidé, že jsou to zrůdy, obludy.
Vladimíra Jiránka jsem měl moc rád, ale ten se v Dikobrazu
až tak moc nevyskytoval, on také moc nemohl.
Také je to úžasná zkratka oproti konci 40. let
nebo začátku 50. let. Řemeslně se mi to zdálo
udělané dobře, pěkně, pokud by tam nebyl bohužel
nakreslený tlustý imperialista,
kterak je zapíchán vidlemi bodrého člena JZD atd.
Karel Čapek říkával, že humor je
nejdemokratičtější z lidských zvyků.
Kolik demokracie zažívali tvůrci Dikobrazu
v převážně nedemokratické době? Kde čerpali inspiraci
a jak fungovala cenzura? Dozvíte se v další reportáži.
Když jsem se stal šéfredaktorem, tak pochopitelně v redakci
zavládlo zděšení, poněvadž se domnívali,
že přijde mladý sekyrář, který to všecko povyhazuje.
Já jsem si naštěstí, přestože jsem byl dost mladý,
uvědomil, že nemám šanci proti lidem,
kteří tenkrát patřili mezi koryfeje humoru a satiry,
takže jsem se zdvořile představil a řekl jsem jim,
že si jich vážím. Byla z toho plodná spolupráce.
Přišel nový šéfredaktor.
Byl veliký komunista, pan Kohout,
který to začal utahovat. Začal to dělat vážně
a začal z toho dělat stranický časopis,
takže už to bylo horší.
Báli se vás?
Já si myslím, že se mě zpočátku velmi báli,
ale že ta obava rychle ustoupila, protože mám takovou zkušenost,
že kdo mě blíž poznal, tak zjistil, že zásadně neubližuji.
Vy jste mohl kritizovat ředitele, náměstka ředitele,
mohl jste kritizovat nějaký podnik, že dodává shnilé brambory,
nebo že včas nevykopali řepu, ale už jste se nesměl
dotknout ministra. Jakmile by to bývalo směřovalo
do ministerstva, tak okamžitě cenzura zasahovala.
A ona ani nemusela zasahovat, protože každý si cenzuru
dělal sám pro sebe, protože si byl vědom toho,
co může a nemůže. Aby se ten časopis naplnil,
tak my jsme psali pod různými pseudonymy.
Já jsem měl dokonce jedenáct pseudonymů.
Kdyby deset těch autorů bylo zakázáno,
tak ten jedenáctý jsem ještě pořád já,
takže pořád ještě můžu psát.
Byly opravdu takové vtipy, které neublížily.
Režimu určitě ne.
Něco tam bylo vtipné, něco ne.
Mně to bylo jedno, co je to za vtip.
Který vtip mě pobavil, tak u toho jsem se zastavil.
Smála jsem se a nebyl sprostý. To bylo hlavní.
Já jsem rád kreslil ženské, tak jsem je svlékal.
Jak se atmosféra uvolňovala, tak jsem ji začal natáčet
z boku až skoro zepředu, úplně zepředu.
Oni to tolerovali.
Najednou Američané dělali nějakou akci proti Kubě,
tak tím okamžikem se musela
zase ženská honem otočit zády k divákům.
Pak se taky stalo, že tam přišel nějaký Štolovský.
To byl takový tvrdý bolševik.
On nám takhle hodil bělobu a řekl:
Naši pracující nemají takhle dlouhé nosy.
My jsme museli zkracovat ty nosy,
bělobou to zamalovávat a zkracovat to.
Jak v době vašeho působení jako šéfredaktora Dikobrazu
fungovala cenzura?
Nemusela fungovat nijak, protože jsme ji měli v sobě
jako autocenzuru skoro všichni, protože se někteří z nás domnívali,
že to jsou chyby jednotlivců a ne problém systému a režimu.
Ten strach tady byl.
Jestli někdo tvrdí, že neměl strach, lže.
S hrůzou jste něco zveřejnil, potom jste s hrůzou čekal,
jak to dopadne. Většinou to dopadlo dobře.
Nemyslím si z toho důvodu, že cenzura by byla tolerantní,
nýbrž proto, že si cenzura toho nevšimla.
Nebo to nepochopila.
V podstatě se číslo zásadně sestavovalo z věcí,
které autoři přinesli, a protože většina autorů
byla téhož názoru nebo alespoň předstírali,
že jsou téhož názoru, tak to byl v podstatě sebespád.
Jinak platili ty, co byly nepolitické vtipy.
Kvůli kterým se Dikobraz kupoval, tak ty nedostávaly moc.
Já jsem dostal za vtip 200 až 300 korun,
kdežto když někdo udělal vtip politický,
tak dostal třeba šest set nebo i víc.
Ti, kteří se zaměřovali programově na politickou satiru,
tak se samozřejmě museli vnitřně nějakým způsobem s tím ztotožnit.
Nedovedu si představit, že by ti lidé léta
nebo celý život dělali takovéto věci a nevěřili tomu
nebo se s tím nějakým způsobem neztotožnili.
Já jsem dělal trampy nebo ufouny,
protože moc těch témat, která byla dovolena, nebylo.
O chlastu se smělo trošku.
O lásce taky.
O lásce se taky trošku, ale nesmělo to být moc sexy.
Na ÚV měli asi tři lidi, kteří tam nic jiného nedělali,
než že sledovali časopis. Prohlíželi tam obrázky
proti světlu, prosvěcovali to a koukali,
jestli tam nějaké texty na sebe nějak nenavazují.
Já samozřejmě žádného z těch autorů nepodezřívám z toho,
že by tomu režimu, ke kterému vnitřně třeba měl velmi daleko,
chtěl nějak vědomě posluhovat nebo ho podporovat,
ale žili jsme tady a každý měl ty limity někde jinde.
Bodnutí dikobrazího ostnu jsme se poprvé zasmáli
25. července 1945 a od té doby Dikobraz dokazoval,
že smích je nejúčinnější prostředek ke změně myšlení lidí.
Tenkrát dvacet pět, dnes 530 000 výtisků časopisu
s druhým největším nákladem u nás zmizí ze stánků takřka beze zbytku.
Dělat satiru a humor, jakkoli lehce může
vypadat výsledek, je jedna z nejtěžších prací,
zvláště v této době, kdy smích musí opravdu bojovat.
To vlastně nebyla cenzura, co se mi stalo v poslední době.
To je spíš jenom taková kuriozita.
Určitě jste si všimli, jak Bulharsko zareagovalo
na kauzu Entropa, plastiku tureckého záchodu,
jejich země zpodobněná jako turecký záchod.
Bulharský deník zveřejnil kresbu, kde je Švejk,
kterak dělá velkou potřebu na Českou republiku.
Já jsem teda byl požádán z jednoho deníku,
jestli bych nenakreslil svoji vizi České republiky,
jak by mohla podle mě být prezentovaná třeba ve světě.
Já jsem nakreslil Českou republiku symbolicky jako ráj...
-Můžu to říci? -Řekni to.
Jako ráj prostitutek z E 55.
Prostitutka z E 55 a vedle ní zloděj s paklíči.
Takhle jsem viděl Českou republiku já.
Já jsem měl připravenou ještě jednu variantu.
Ta se přece jenom asi zdála trošku tvrdší.
Jak vypadala?
To byla jenom cedule a tam bylo napsáno:
Vítejte v České republice. Welcome to Czech Republic.
Pod tím byl jenom nakreslený kosočtverec s čárkou.
To se asi zdálo, že už je to moc.
Humor je nejdůstojnější projev smutku.
To tvrdil Miloš Kopecký. Co myslíte?
Smáli byste se i dnes třeba 30 let starým vtipům,
nebo byste spíš propadali smutku? Existuje nadčasový humor?
Obstály by i dnes kresby, které ve své době slavily úspěch?
Vzpomenete si ještě, jak vznikl tenhleten vtip?
To si vzpomínám velmi přesně, protože ten vtip vznikl po tom,
když sem vtrhli Rusové v roce 1968.
Já jsem začal dělat sérii těch Řípů
a tohle byl jeden z nich.
Vzpomenete si ještě na svůj první aforismus,
který Vám v Dikobrazu přijali?
První byl v roce 1960 a bylo to:
Je mnoho tragických srážek, ale nejtragičtější je,
když se srazíte s blbcem.
Ovšem něco podobného říkal i pan Werich.
Něco podobného říkal pan Werich, ale ten to říkal až v roce 1964,
to znamená asi tři roky po mně.
To jsem tenkrát udělal nějaký vtip s labutí.
A teď řekli: Čtenáři v tom vidí husu.
Přišel ke mně Bešta a říkal: Ty jsi udělal husu.
Já říkám: To je blbec, kdo si mohl splést husu s labutí.
Tak jsem mu dělal školení, protože já jsem
bývalý přírodopisec, tak jsem mu říkal -
husa vypadá tak, má zobák červený, hladký.
Já tam nakreslil labuť.
On pak šel na kobereček na ÚV a všechno to věděl.
Ten byl statečný, tak jim to říkal.
Pak se vrátil z ÚV, zpocený, ale jako vítěz.
Říkal: Splést s husou si ji může jenom blbec
a na ÚV nejsou blbci, tak ti to vědí dobře,
jak vypadá labuť a jak husa, tak si to tam nespletli,
tak zkrátka je to dobré.
Každý komunistický stát měl takový časopis.
Jako příklad bych uvedl sovětský časopis Krokodýl,
který byl častou předlohou pro československé kreslíře.
Buď kopírovali kresby, které byly v Krokodýlu,
nebo ještě častěji je přejímali do Dikobrazu.
V Polsku to byl časopis, který se jmenoval Szpilki.
Satira byla účinným nástrojem politického boje
každého komunistického režimu.
Tyto časopisy existovaly v každém komunistickém státě.
Byl to správný humoristický časopis.
Jiný nebyl, tak ho všichni kupovali.
Vy jste si ho kupoval?
On si ho kupoval.
-Kdo si ho kupoval? -On, přiznej se.
My samozřejmě taky ten časopis posuzujeme dnešníma očima
a nevěřícně kroutíme hlavou, protože si říkáme,
že něco takového není možné, ale pokud posuzujeme nějakou dobu,
hodnotíme ji, tak se na to musíme dívat očima těch lidí,
kteří v ní žili. Ti třeba samozřejmě
v tom časopisu mohli spatřovat různé humorné prvky,
které nám dneska jako humorné vůbec nepřijdou.
Dělali jsme si z toho srandu, ale ten humor byl asi takový,
jako říkala Jarmila Hašková o Jaroslavu Haškovi.
On se smál, aby nemusel plakat.
Takže jsme to dělali asi takhle.
-Vyšel už Dikobraz? -Ano, prosím.
-Je to poslední číslo? -Ano, poslední číslo.
A na závěr citát německého dramatika Bertolda Brechta.
Žít v zemi, kde se humor nevyskytuje,
je hrozné, ale ještě hroznější je
žít v zemi, kde je humor potřebný.
Byl časopis Dikobraz ve své době potřebný?
Tak to už je otázka na vás.
Pište a hlasujte na www.retromanie.cz.
Těšíme se také na vaše nejoblíbenější totalitní vtipy.
Mějte se vesele a za týden na viděnou.
Skryté titulky: Věra Kotlínová Česká televize, 2009