Hezký dobrý den, vítám vás při sledování dnešní relace.
Příslušnic Veřejné bezpečnosti před rokem 1989
zdaleka nebylo tolik, jako je dnes žen u policie.
V dnešním Retru budeme pátrat v historii VB,
a tak se nedivte, že jsem si takovou
fešnou uniformu nemohla nevyzkoušet.
Povíme vám, jaké úkoly měla VB plnit.
Fakt je ten, že mezi lety 1948 - 1989
celá společnost byla pod permanentní kontrolou.
Na to, jak vypadala služba u Veřejné bezpečnosti,
se zeptáme někdejšího nadporučíka.
Jako mě to učili a já jsem to učil mladé,
že četníkem celý život nebudeš a jednou půjdeš taky do civilu
a budeš mezi nimi žít, tak abys mezi nimi mohl normálně žít,
tak se musíš k nim takhle chovat jako četník.
Na natáčení kriminálek zavzpomíná režisér Dušan Klein.
Kriminalisty musel hrát vždycky člověk ušlechtilý, známý,
většinou straník a zločince měli hrát herci,
kteří byli v nelibosti.
Navštívíme fanouška, kterému učarovaly
policejní uniformy a auta.
Dobrý den, pane řidiči, silniční kontrola.
Prosím řidičský průkaz, občanský průkaz a doklady od vozidla.
Esenbák, estébák, anebo příslušník?
Kdo vlastně tvořil řady Veřejné bezpečnosti?
Po žhavé stopě se vydal Tomáš Voženílek.
Dobrý den, můžeme vás zastavit? Děláme anketu.
Víte, jak se jmenovala policie před rokem 1989?
Veřejná bezpečnost.
A jak se jmenovali policisté? Jak se jim říkalo?
Es... Ne, estébé asi ne. Nevím.
Co byla Veřejná bezpečnost?
Instituce, pod jejíž termín se dá skrýt ledacos.
Faktem je, že zatímco na Západě honila zloděje policie,
u nás po jejich stopě pátrala právě ona složka
Sboru národní bezpečnosti - VB.
Od roku 1945 byl zřízen jednotný Sbor národní bezpečnosti,
který měl různé složky. Zpočátku to bylo děleno
na pořádkovou kriminální složku a na státněbezpečnostní složku.
Potom čím dál víc ta kriminální a pořádková splynula
do Veřejné bezpečnosti. Je možná třeba připomenout,
že policie nebo Veřejná bezpečnost vykonávala i celou řadu funkcí,
které dnes vykonává místní nebo státní správa.
To znamená, že vydávala občanské průkazy, pasy
a celou takovou agendu, která dneska nepřísluší policii.
Ale nelze si to představovat tak, že by mezi StB
a Veřejnou bezpečností byla nějaká neprostupná hranice.
Veřejná bezpečnost byla používána v mnoha ohledech
nejen jako pořádková policie.
Konkrétní příklady potírání kriminality Veřejnou bezpečností?
Například odhalování příživníků, tedy těch,
kdo se soustavně vyhýbali poctivé práci.
U nás nezaměstnaný člověk byl tenkrát příživník
a vystavoval se trestnímu postihu, takže musel mít každý práci,
a tudíž měl zajištěn i jakýs takýs příjem.
A dneska si většina lidí může zvolit, jestli chce pracovat,
nechce pracovat, záleží na každém a jsou samozřejmě lidi,
kteří nepracují, ale peníze chtějí,
tak je samozřejmě získávají, jak se dá, až po ten trestný čin.
-Jak dlouho už neděláte? -Už půl roku.
Takhle tady chodíte pořád, prolézáte košíky, vybíráte zbytky.
Jaké zbytky?
Jak to, že ne? Rozbalte mi tu tašku.
Buďte tak laskav. Rozbalte to a ukažte mi, co tam máte.
Většinou se to potuluje kolem třetí ranní hodiny
a hlavně se to soustřeďuje kolem nádraží.
To jsou snad rekreační střediska těchto elementů.
Divím se, že se už neudělalo nějaké rázné opatření.
Zlikvidovat, vyklidit, vyčistit nádraží,
protože to je hrozné, co tam se odehrává,
co zlodějen a všelijakého svinstva se tam odehraje za noc.
A další pro předlistopadovou dobu obvyklý trestný čin,
za který se šlo často sedět. Rozkrádání majetku
v socialistickém vlastnictví dle paragrafu 132 trestního zákona.
Pan M. byl znám v Rokycanech a v blízkém okolí
jako elektrikář na slovo vzatý. Jeho cesty mířily od stavby
ke stavbě, od melouchu k melouchu. Navíc jeho zákazníci měli
o jednu starost méně. Nemuseli si totiž obstarávat
elektroinstalační materiál. Pan M. ho měl vždy dostatek
a rád za patřičnou finanční částku vypomohl.
A tak se nejedna stavba pod šikovnýma rukama
mistra elektrikáře rozzářila do noci.
Jeho podnikání však neuniklo pozornosti příslušníků
Sboru národní bezpečnosti. Elektroinstalace byla sice
přesně podle normy, ale mnoho otazníků viselo
právě nad použitým elektroinstalačním materiálem,
a tak si příslušníci bezpečnosti na pana M. řádně posvítili.
Ten se bude zodpovídat z trestného činu rozkrádání majetku
v socialistickém vlastnictví podle § 132 trestního zákona.
Zločiny byly klasifikovány právě z toho,
jak jsou nebezpečné pro režim.
Tam nešlo jen o politické delikty, ale i hospodářská kriminalita
nebo takzvané závadové chování mládeže
bylo nazíráno politickým prizmatem a třídním prizmatem.
Všichni je známe. Někdy usměvavé, někdy přísné.
Denně se s nimi potkáváme na ulicích.
Povolání jako každé jiné, ale přece jen těžší o to,
že nám jsou pořád na očích. Ať praží slunce
nebo z nebe padají provazy deště, ať je vedro nebo mráz,
pořádně zalézá pod nehty, jsou na svých místech
a plní své povinnosti.
Mně se povedlo to, že jsem začínal od primitivních věcí.
Skončil jsem na násilí, na loupežích, na vraždách.
To znamená - vykradli hospodu, vykradli krám,
pachatel byl neznámý, tak postupně se na tom pracovalo.
Vlastně nic jiného jsem nedělal, než se objasňovaly ty případy.
Já jsem se vypracoval na hodnost nadporučíka.
Já jsem nebyl v žádných vedoucích funkcích.
Vždycky jsem byl v první linii, to znamená ve výkonu.
Vždycky jsem byl v terénu. Pracoval jsem prakticky
po celou dobu práce u policie jenom v terénu.
Charakteristické znaky Veřejné bezpečnosti?
Například vozy mlíkařské modro-bílé a později žluto-bílé barvy.
V roce 1958 bylo rozhodnuto, že by se ta auta měla odlišit
od běžně užívaných vozidel. Bylo vyzkoušeno první barevné provedení,
což byla modrá karoserie s širokým bílým pruhem po straně,
červeně lemovaným a opatřený nápisem hlídka VB.
Novinka v pražských ulicích.
Hlásič Veřejné bezpečnosti přivolá hlídku během několika minut.
Hlídkový vůz Veřejné bezpečnosti dostává pokyn z dispečinku.
Holub dvě, holub dvě, zde orel.
Bylo rozhodnuto, že modro-bílá barva není
tak výstražná barva v houstnoucím provozu,
že ta auta se přehlédnou, tak v roce 1975 bylo rozhodnuto,
že se tato barva změní.
Vybíralo se z několika kombinací. Vyzkoušela se kombinace
bílá karoserie se žlutým pruhem červeně lemovaným.
Další verze byla červená karoserie, taková ta hasičská barva,
s bílými kapotami a dveřmi. Nakonec zvítězila kombinace
žlutá karoserie, byl to odstín chromová žluť.
Když jsme předjížděli, viděl jsem v autě ženu,
která měla krvavou tvář. Říkal jsem Leopoldovi,
že se tady něco stalo, aby se podíval do toho auta.
Ano.
Já jsem vystoupil, jdu k autu, podívám se do auta k té ženě.
Je zkrvavená. Podívám se z druhé strany.
I chlap. Povídám Lackovi, že ti lidé jsou zastřelení.
Kriminalita nebyla v socialistické společnosti
považována za téma číslo jedna, proto se o ní příliš neinformovalo.
Ve Večerní Praze i v Rudém právu si ovšem své místo našla
a čtenáři zase ji.
Černá kronika asi byla oblíbená.
Člověk, když noviny procházel, tak si toho všiml.
Navíc tehdy noviny, na rozdíl od dnešních 40 stránek,
sestávaly ze čtyř nebo maximálně osmi stránek,
takže i v tramvaji jste to prohlédli i s černou kronikou.
Černá kronika byla tehdy vedena trošku jinak.
Ona byla opravdu vedena jenom jako stručná informace o tom.
Ty případy nebyly rozebírány.
To opravdu muselo být něco mimořádného,
jako byl třeba případ spartakiádního vraha,
aby se to dostalo do médií, ale také samozřejmě třeba
se zájmem uklidnit veřejnost nebo vyvrátit některé fámy.
Práci bezpečnostních složek se věnoval Signál.
V televizi zase běžely pravidelné pátrací magazíny.
Dobrý večer, vážení přátelé. Vítám vás při sledování
našeho pravidelného bezpečnostního pořadu.
Jako obvykle začnu nejprve s pátráním.
Myslím, že to je nejen oblíbený, ale jak říkáte, úspěšný seriál, že?
Správně, letos jsme už měli velice mnoho úspěchů.
Dokonce lupiči, když se viděli na obrazovce,
šli se sami přihlásit.
Sami? Dobrovolně? Tomu já říkám váš úspěch.
Stalo se, že člověk seděl v hospodě, přišli tam policisti
a jednoho po druhým kontrolovali. Vždycky z toho byl
takový podivný, svíravý, nepříjemný pocit.
Já vím, že jsem vždycky asi nasadil výraz kombinace strachu a pohrdání.
Tak jsem to sám cítil.
To je třeba, myslím, něco, co dneska asi člověk,
pokud není zločincem a nemá proč se bát, v pocitu vůči policii nemá.
Členové Pomocné stráže VB s námi se zúčastňují
pravidelných kontrol v restauracích,
jak je dodržován zákon 120 o boji proti alkoholismu,
jak je dodržována uzavírací doba a podobně.
Je tři čtvrtě na dvě. Pracovní doba končí za čtvrt hodiny.
Musíte to brát tak, že ten vzorek lidí je všude stejný,
že všude jsou lidi takoví a makoví, to znamená,
že část lidí je normálních a část je míň normálních.
To znamená, že i když většina lidí se uměla chovat diplomaticky
k těm lidem, ale někteří lidé se neuměli chovat,
ale tam je jedno, jestli jste policajt
nebo jestli jste doktor nebo jestli jste zedník.
Tam je to stejné.
S příslušníky Veřejné bezpečnosti se často setkával také Dušan Klein.
Známý režisér jejich hrdiny představil v mnoha svých filmech.
Byly typické tím, že byly české,
protože tady velká tradice kriminálního filmu nebyla.
Za druhé byly typické v hledání hlavního detektiva.
Tady existoval tiskový odbor ministerstva vnitra,
který hlídal, aby tam všechno bylo podle jejich řádu,
aby hrdinové neměli nějaké negativní vlastnosti,
aby se oslovovali soudruhu.
Ideální detektiv nebo kriminalista z té doby přišel domů,
unavený po práci, pomohl vysát, uklidit, podržel vlnu,
když manželka pletla, dětem podepsal žákovskou knížku
a postěžoval si, že práce je tolik, že se nemá čas věnovat rodině.
Nesmí mít žádný negativní charakter.
Vzpomínám hned ve filmu Jeden z nich je vrah,
kde hrál hlavního policajta Jirka Adamíra.
Dohodli jsme se, že bude kouřit.
Bylo napsáno kouřit, cenzor okamžitě škrtl.
Policajt nesmí kouřit. To je návodné.
Tak jsme se dohodli s Adamírou, že to udělá tak,
že vždycky vytáhl cigaretu, někdo mu chtěl připálit.
Říkal: Ne, já nekouřím, já si odvykám.
A v celém filmu si nezapálí.
Nedivil bych se, kdyby provedla nějakou hloupost.
Chci se u ní zastavit. Bylo by lepší, kdybyste jel se mnou.
Problém byl, když jsem točil Sázku na třináctku.
Tam zrovna Cigánová hrála dceru podezřelého,
do které se Satoranský jako kriminalista zamiluje.
Bylo by směšné, kdyby mu říkala soudruhu kapitáne,
a přitom se tam muchlovali spolu, takže tam jsme se vyhýbali
tomu oslovení, abychom raději nenarazili.
-Nejste nějakej citlivej? -Nezlobte se, mám spoustu práce.
No tak se nenechte rušit.
Potom se obraz kriminalisty začal proměňovat
a z takového toho ideálu, který drží manželce vlnu,
to potom dospělo, tuším, že právě v té detektivce
Sázka na třináctku, k tomu, že detektiv tam i pil pivo
-a choval se jako člověk. -Snažili jsme se o to.
Byly to takové těžké krůčky prolomit cenzuru.
Tam mě pozvali na tiskový odbor a škrtali červenou tužkou,
ten cenzor, že pivo pít nesmí, a on tam pil i alkohol
a přitom ze samotného cenzora to táhlo šíleným způsobem.
Dušan Klein ukázal běžný pracovní den příslušníků
Veřejné bezpečnosti také ve filmu Město nic neví z roku 1975.
Československo mělo od tohoto roku nového prezidenta.
Odstupujícího Ludvíka Svobodu nahradil ve funkci Gustáv Husák.
Nadále pokračoval baby boom,
a to i díky prorodinným opatřením z počátku 70. let.
Jen v České socialistické republice nás bylo poprvé víc než 10 milionů.
V červenci se v Helsinkách konala Konference o bezpečnosti
a spolupráci v Evropě. Československo se na ní formálně
zavázalo k dodržování lidských a občanských práv svých obyvatel.
Reálně pokračovalo pronásledování těch, kteří s režimem nesouhlasili.
Mnohem hůř na tom byli Kambodžané.
Jejich země se v dubnu ocitla pod nadvládou
ultralevicových Rudých Khmerů. Počet obětí Pol Potova režimu
odhadují některé zdroje až na dva miliony.
Na jedné straně potlačování demonstrací.
Na straně druhé dopadení spartakiádního vraha.
Klady a zápory práce Veřejné bezpečnosti prozkoumáme
v druhém příspěvku s pořadovým číslem dvě.
Jako negativní bych na tom viděl to,
že tyhle jednotky, tyhle služby byly tlačené k tomu,
aby si na nich prosazovali politickou vůli,
což by asi v tomhle být nemělo.
V celé řadě případů Veřejná bezpečnost asistovala,
a nejen pohotovostní jednotky, ale i další jednotky
potom při rozhánění protirežimních demonstrací
nebo jiných nepokojů, ale především asi
velmi významně v srpnu 1969 a potom zase v letech 1988 a 1989.
V oddělení, kde jsem sloužil já,
bylo 28 příslušníků a z toho byli dva bezpartijní.
Byla to nepsaná povinnost být členem partaje.
A měli to třeba těžší než ti ostatní?
Já si myslím, že to těžší neměli.
Akorát kdyby toužil po nějaké větší kariéře
a snažil se, tak asi neměl šanci.
V současné vývojové etapě více než dosud vynikla úloha
československé bezpečnosti. Do popředí vystupují výrazněji
požadavky na preventivní a výchovnou práci,
na další zvyšování politické i odborné kvalifikace příslušníků.
Byli tam jistě lidé, kteří ačkoliv byli policisté
a tím pádem sloužili komunistickému režimu
nebo jedné z jeho mocenských složek,
tak se dokázali chovat někdy asi statečně.
Znám ten případ plukovníka nebo tedy možná ne plukovníka Čížka,
který na konci 70. let jako kriminalista zachránil,
sebral důležité materiály z roku 1968 z městské správy
Veřejné bezpečnosti ze srpna 1968, které měly být skartovány.
Byly by zničeny, ale on je asi třeba
s nějakým rizikem sebral, odnesl domů
a teprve po roce 1989 se ty materiály znovu objevily.
Samozřejmě se podařilo odhalit řadu případů,
i známé případy, například hromadný vrah Mrázek,
případ ojedinělý na tehdejší dobu.
Z pozdější doby si možná spousta mých vrstevníků pamatuje
na případ spartakiádního vraha Straky.
Veřejná bezpečnost spolupracovala také na projektu Zelené vlny,
rozhlasového dopravního zpravodajství.
Letos je to od jeho zahájení 35 let.
Vypracovali jsme během roku společný návrh,
který přivedl do studia Československého rozhlasu
příslušníky dopravní služby Veřejné bezpečnosti
včetně jejich spojovacích prostředků.
A ti v době, kdy se tento pořad vysílal,
bylo to v pátek od patnácti do devatenácti hodin
a v neděli od šestnácti do dvaceti hodin,
podle ročního období, to se čas operativně posunoval,
předávali do studia zprávy z křižovatek přímo od příslušníků
dopravní služby, kteří tam řídili dopravu.
Práce u tehdejší bezpečnosti, to bylo vlastně
nějakých 250 až 270 hodin měsíčně. Dovedete si představit,
když při malých dětech, já jsem přitom studoval,
takže té rodiny jste si moc neužil.
Poprvé jsem přišel do styku s nimi ještě dřív,
než jsem začal točit kriminální filmy.
Jednou v noci asi v půl třetí někdo zvonil,
za dveřmi kriminálka, legitimovali se a říkali:
Prosím vás, znáte Annu Horákovou?
Já říkám: Neznám. Ale za svobodna Spizarová.
Já říkám: Tu znám. No vidíte.
V tom okamžiku měl člověk pocit, že něco udělal.
Já jsem to pak použil do filmu, tuhle přesmyčku s tím jménem.
Říkali: Kde ji máte? Já jsem se zarazil a říkám:
Já ji tady nemám. Můžeme prohlédnout byt?
Jak jsem byl nervózní z toho, že jsem jakoby zalhal,
že ji neznám, šlo o tu změnu jména, tak jsem je do bytu pustil.
Oni probudili kluky, děti tehdy, prohlédli celý byt.
Děkujeme vám a já říkám: Vysvětlete mi, oč jde.
To vám nemůžeme říci. Pak jsem se dozvěděl po roce,
že se jednalo o studentku, jejíž rodiče měli chatu
vedle nás na Moravě, která se ztratila.
Předtím našli dopis v jejím pokojíčku,
kde mě žádala o radu, že by se chtěla dostat na FAMU.
Pak ji bohužel našli za rok mrtvou. Dodnes nevyřešený případ.
A jak moc se proměnil charakter role detektiva
před rokem 1989 a dnes? V čem se liší?
Liší se především v tom, alespoň by se měl lišit,
že to je skutečně charakterní postava.
Každý charakter má kladné i záporné vlastnosti.
My jsme tehdy museli ukázat jenom ty kladné vlastnosti.
Dneska to může být člověk z masa a kostí,
který obsahuje v sobě všechno. Ne vždycky se to podaří.
Vůbec nepochybuji o tom, že ty jsi vždycky patřila
-k těm krásným, viď? -Hm.
-Přejete si? -Nadporučík Krocová, kriminálka.
Za tuhle uniformu by leckterý dnešní sběratel
dal nemalé peníze a nejenom za ni.
VB měla i vozidla, motorky a zbraně.
Podívejte se, jak vypadá pravá fanouškovská vášeň
k Veřejné bezpečnosti.
Lidé se na ně dívají většinou s pousmáním
a zavzpomínají přitom na dobu minulou.
Fanoušků policejních uniforem a automobilů se tolik
jako pravých příslušníků VB před rokem 1989 nebojí.
Potvrdit to může předseda fanouškovské
Policejní historické společnosti Čeněk Sudek.
Dobrý den, pane řidiči. Silniční kontrola.
Prosím řidičský průkaz, občanský průkaz a doklady od vozidla.
Nebyl jsem nikdy příslušníkem Veřejné bezpečnosti.
Nicméně již coby malému dítku se mi hlavně taková ta část,
která byla vidět, čili auta Veřejné bezpečnosti,
což byla hlavně ta žluto-bílá auta, vždycky líbila.
Fotil jsem to, zajímal jsem se o ně.
Dostal jsem se dneska do stadia, kdy několik těchto aut vlastním.
Je to víceúčelové vozidlo, pro které používáme označení anton.
Je to vozidlo na přepravu zadržených, samozřejmě
i na přepravu příslušníků, ale hlavně zadržených.
Proto vlastně je speciálně upraveno.
Kde je ten bílý pruh
charakteristický pro tato vozidla Veřejné bezpečnosti?
Ten bílý pruh je přesně zde. Na vozidle je vidět,
že zde ten bílý pruh byl včetně červeného lemování,
ale bohužel při vyřazení od tehdejší Veřejné bezpečnosti
byl tento pruh přestříkán.
Tady v tomto voze končili na čas pachatelé, delikventi, vězni.
-Jak to tam vypadá vevnitř? -Můžeme se podívat.
Po obou stranách jsou lavice.
V čele je jedno sedadlo pro doprovod.
V případě nějakých nepokojů nebo jakýchkoliv jiných akcí,
kdy bylo potřeba převézt větší množství zadržených,
se použilo toto vozidlo. Na lavicích seděli zadržení,
vpředu doprovod a byli převezeni na stanici,
případně kamkoliv jinam dle potřeby.
Kde nejvíc bylo viditelné toto vozidlo?
Vzhledem k tomu, že se jedná o vozidlo
pro přepravu většího množství osob, ať už příslušníků nebo zadržených,
a takových akcí se moc nedělo, obzvláště v Brně,
takže asi nejvíc v akci. Nejvíc se toho najezdilo
v roce 1969, kdy byly relativně větší nepokoje.
Toto auto má tři majáky právě z toho důvodu,
že bylo používáno u krajské služby, která kromě jiného měla na starosti
doprovod kolon vládních představitelů.
Právě pro tyto představitele bylo ve vyhlášce ustanovení
o absolutním právu přednosti v jízdě,
které se odlišilo na vozidle tím, že mělo červený maják,
takže ten prostřední z tří majáků se zaměňoval za červený.
Jaký je to pocit, obléci se jako příslušník Veřejné bezpečnosti,
sednout si do žluto-bílé lady Veřejné bezpečnosti,
projet se po silnici, pustit si třeba majáček?
Pocity jsou příjemné.
Kdyby to byl nepříjemný pocit, tak bych to nedělal.
Je to o tom, že člověk si sám zavzpomíná na tu dobu,
kdy stál na chodníku a viděl, jak kolem auta jezdila.
Dneska se takhle vracím do doby před dvaceti a více lety,
ale jsem na té druhé straně. Dneska jsem já ten,
kdo jede, a všichni ostatní jsou ti, kteří se dívají.
Typický starý vtip, co znamenalo VB.
Aby příslušníci věděli, jak mají nastupovat - vchod bokem.
Dovolte mi, abych mezi námi
teď přivítala soudruha nadporučíka Tomáše Voženílka.
Soudruhu nadporučíku, jak dopadlo pátrání?
Soudružko kapitánko, nasadili jsme veškeré síly
a prostředky, pátrali jsme po celém území republiky,
vyslechli jsme potřebný počet osob.
-Pátrání bylo ukončeno s kladným výsledkem. -Děkuji.
Jaké zkušenosti s Veřejnou bezpečností máte vy?
Pište a hlasujte na www.retromanie.cz.
Za týden na viděnou.
Skryté titulky: Věra Kotlínová Česká televize, 2009