Všudypřítomné zvuky, třeba splachování toalety,
vrzání židlí
anebo sousedské hádky.
To všechno nabízí život v paneláku.
Většina těch současných prošla rekonstrukcí.
My se v dnešním Retru podíváme do doby,
kdy socialistické paneláky zažívaly největší boom
a stavěla se panelová sídliště.
Zjistíme, proč panelové domy a sídliště vlastně vznikly.
Nejdůležitější bylo to, co by se dalo označit pojmem
socialistická bytová politika, to znamená,
že to mělo být levné bydlení, dostupné všem.
Hledat budeme také vady panelových domů.
Moji spolužáci, kolegové, kteří chodili v 80. letech
na povinné brigády do paneláren, tak vyprávěli,
co se všechno tam nedávalo, a mělo tam být.
A samozřejmě vyzpovídáme obyvatele paneláků.
Opravdu nebyl problém během pěti minut sestavit
tým na fotbal, protože jste zazvonila
na pár kamarádů, kteří byli od vás pár metrů.
Já jsem tady už 37 let, takže si nestěžuju.
I kdybych si stěžovala, tak mi to není nic platné,
protože nemám kam jinam jít.
Leninismus se obráží v práci našich lidí a smělých plánech
ve všech oborech socialistické výstavby.
V třetí pětiletce vyrostou další tisíce panelových staveb.
Sovětský svaz, Polsko, Bulharsko, NDR, Československo.
Ve všech těchto zemích se stavěly domy z prefabrikovaných panelů,
tedy paneláky.
Nová sídliště většinou vznikala na zelených loukách.
Kde se vlastně paneláky vzaly? V historii pátral Tomáš Voženílek.
Pomník komunismu v podobě proklínaných králíkáren
na straně jedné. Levné a rychlé bydlení
pro statisíce spokojených lidí na straně druhé.
Tak by se daly charakterizovat paneláky
a jejich začlenění do sídlišť. Faktem je, že panelový dům
byl a stále je u nás fenoménem. Dotkl se ohromného množství lidí.
Vždyť v panelových domech bydlely před rokem 1989
na území dnešního Česka přes tři miliony obyvatel.
Já si myslím, že to byla koncepce přejatá
z tehdejšího Sovětského svazu, kde zprůmyslněné stavebnictví
mělo už vlastně z 30. let zelenou.
U nás po roce 1948 se přešlo na sovětský model.
Staré domy, úzké uličky a nehygienická zákoutí.
To jsou pozůstatky kapitalistického narůstání průmyslového města.
Strana a lidovědemokratická vláda pečuje jinak o pracující republiky.
Ruší staré hornické kolonie a na místech, kde není uhlí,
dala popud k výstavbě nového socialistického města.
Pokud bychom použili myšlenku prefabrikace,
ta asi sama o sobě je dobrá - přenést část stavební výroby
někam do výroben, ale to, že se to dělalo potom
v tak masovém měřítku, že se to dělalo
bez architektonického citu, to už je druhá věc,
jak to vypadá, ten výsledek.
Jsou mezi nimi horší i lepší. Pravda domy jsou technicky
dobře vybaveny, mají ústřední topení, velká okna,
někdy jsou však nehezké, fádní, připomínající spíš kasárna
nežli útulný domov.
Mimochodem sídliště nevznikala jenom v Československu.
Sídliště byla typickým jevem celé Evropy po druhé světové válce,
zejména Francie. Nezapomeňte, že města byla rozbitá, poškozená.
Byla ohromná potřeba rychle doplnit stav bytového fondu.
Domy v Československu stavěly zejména místní okresní stavební
podniky, v Praze pak IPS nebo jiné velké firmy.
Tradují se i takové zkazky o používání vězňů
nebo používání méně kvalifikovaných osob.
Možná i někteří tehdejší zahraniční dělníci
z východního bloku.
PÍSEŇ
Někde si najdu malej byt a tam si budu jen tak žít a snít.
Bytová jádra, to je asi takové československé specifikum.
Možná ještě ve východním Německu se vyskytovala.
To byl kompaktní výrobek, který v sobě zahrnoval záchod,
koupelnu, instalační šachtu. Byla snaha co nejvíc urychlit
vlastní montáž na stavbě. Výsledkem byl prostorový útvar,
který se osadil do smontované konstrukce nosných panelů.
-Projektujeme nové typy bytů. -Používáte taky bytová jádra?
-Samozřejmě. -Doufám, že jádra pro dospělé.
-No jak to? -Já jsem byl nedávno u Čestmíra
oslavovat jeho nový byt a při seznámení s tím tvým jádrem
jsme měli namále. Já i to jádro.
Panelová výstavba nebyla nutná.
Panelová výstavba nebyla jedinou možnou formou industrializace.
Byly jiné podoby, viz například Baťův Zlín,
taky stavěný industriálními metodami, ale postrádá to,
co bylo v sídlištích hodně typické, to znamená opakování tvarů,
velikosti, rozměrů, to, čemu se říká monotónnost.
Paní, prosím vás, kde je blok 2786?
2786? To by mohlo bejt v bloku čtyři nebo šest.
Kdepak.
Prostředí paneláků a sídlišť se stalo dějištěm řady českých filmů.
Mezi ty nejznámější, byť před veřejností dlouho skrývané,
patří snímek Panelstory aneb Jak se rodí sídliště.
Haló, kluci, nevíte, kde je číslo 2786?
My nevíme.
Režisérka Věra Chytilová ho natočila v roce 1979.
Ve stejném roce vyšlo první číslo časopisu Vokno,
který se stal hlavním periodikem tuzemského kulturního undergroundu.
V říjnu se u Městského soudu v Praze konal proces se členy
Výboru na obranu nespravedlivě stíhaných a signatáři Charty 77.
Mezi odsouzenými byl i porevoluční prezident Václav Havel.
Do světových dějin zasáhla invaze sovětských vojsk do Afghánistánu.
Následná válka trvala 10 let a skončila porážkou
Sovětského svazu.
Právě ta významně přispěla k pozdějšímu rozpadu této velmoci.
My jsme se přestěhovali do paneláku,
když já jsem šel do první třídy, takže vlastně podle mě
ten nejdůležitější věk, kdy se utváří osobnost,
jsem strávil v paneláku.
Já jsem slyšela, že vás od té doby paneláky fascinují,
protože vlastně i hudbu, kterou jste skládal
pro svatou Terezu, tak ta byla ovlivněna zčásti
právě vaším pobytem v paneláku.
Ne vždycky, ale v jednom období jsem si říkal,
že to jakoby využiji, tu fascinaci.
Někdo je fascinován tím, z čeho má strach.
Tak já jsem panelákem fascinován v několika rovinách toho významu
nebo v několika významech toho slova.
Už si neodpářu těch patnáct let, kdy jsem tam žil,
ale neznamená to, že s tím panelákem mám nějakou symbiózu,
ale mám k němu nějaký vztah, který je z větší části záporný,
ale je to prostě patnáct let v tomhle věku,
takže je to neodpáratelné, proto jsem se snažil
v té hudbě zachytit ta specifika.
V jakých rovinách vás panelák fascinuje?
Třeba v tom, že tam je nízký strop,
je tam poměrně suchý vzduch, a to, že slyšíte zvuky z vícero životů
než pouze z toho vašeho. Třeba si někdy říkáte,
jak se sousedi nad vámi hádají, a příští den to probíráte
ve škole s tím spolužákem, co je z té rodiny,
a on o tom nic neví a vy přijdete na to,
že to bylo o dvě patra výš. Nebo vás někdo vytopí a tak.
A pak místo prádelny máte stůl na ping pong
a hrajete zápasy o krále paneláku.
To jsou všechno věci, které, kdybych žil v činžáku,
tak to není takové. Já jsem z Jižňáku.
My jsme se tam přestěhovali v roce 1978.
Tam nebylo nic víc než ty paneláky.
Tam v té době nebyly snad ani samoobsluhy.
Tam byla základka nebo pár základek a samé paneláky.
Tam nebylo ani moc co dělat.
Tam byli dva tátové, co nás podporovali.
Tam nebylo kde si hrát, kde hrát hokej nebo fotbal.
Z parkoviště nám tam zabrali část, kde namalovali hřiště pro tenis.
Nějaký otec tam svařoval branky.
Když byla zima, tak nám připravili led.
To bylo super pro děti, jako jsem byl já,
které bavil a zajímal v té době akorát sport.
Šedivá a jak podle šablony vystřižená panelová sídliště.
Stovky stejných oken, stejných dveří
a naštěstí různých lidských osudů. Jak se nám v ikonách
komunistického režimu žilo? Mělo bydlení v paneláku i nějaké výhody?
Ostrava-Poruba, Severní Terasa v Ústí nad Labem,
brněnské Kohoutovice, Máj v Českých Budějovicích,
případně Petřiny v Praze. To jsou nejpozoruhodnější sídliště u nás.
Největší je pak pražské Jižní Město či Jižní Město Ostrava.
Pokud byla ta sídliště vedle nebo byla součástí velkého města,
tak to s prominutím jakž takž šlo. Ale případy,
kdy jako v Benešově pronikla panelová výstavba hluboko
až téměř k náměstí, to město rozbila.
Myslím, že podobná situace byla v Rakovníku.
Nejhorší případy, které znám, jsou ze Slovenska.
Stará Lubovňa nebo kompletně přestavěná Senica,
kde zůstal jenom kostel a pár domů kolem něho,
a ten je uprostřed a ten zbytek města
byl obklopen panelákovou výstavbou.
Na co asi myslí člověk, který mění svůj domov
a s ním i způsob života?
Je šťastný a takových jsou denně desítky a někdy stovky.
Do sídlišť se stěhovali převážně mladí lidé
a nový prostor jim kromě bydlení neměl téměř co nabídnout.
Vznikly problémy s městskou hromadnou dopravou,
nedostatkem obchodů, s přeplněnými školami a školkami.
Lidé jsou samozřejmě rádi, že mají střechu nad hlavou.
Já si pamatuji na Havířov, kde se učilo na tři směny.
To byl vrchol té krize, kdy musely chodit tři vlny dětí
během jednoho dne, aby vůbec byla splněna
povinná školní docházka.
Normálně jsme si zažádali do družstva a přišli jsme na řadu
zřejmě podle nějakého pořadníku, já už přesně nevím.
Chodili jsme v bahně. Ty baráky byly šedivé.
Bylo to prostě sídliště, jako když vidíte ještě
z nějakých archivních snímků. Nezáživné, nehezké.
Žádné obchody tady víceméně nebyly. Spojení bylo obtížné,
protože se jezdilo nejdřív autobusem na tramvaj,
a pak když jste pracoval třeba v centru města,
my jsme pracovali na Karlově náměstí,
tak jedna cesta trvala tak hodinu.
Takovéhle bydlení, jako je tady v tom sídlišti,
jsme si nikdo nepředstavovali, že ke stáří tak budeme bydlet.
Měla jsem velkostatek, ale hodně rozbitý.
Pak jsem teprve dostala tady pěkný byt.
Mně se tady taky líbí, ale nelíbí se mi,
že je školka postavená, ale nejsou schopni ji otevřít.
Sídliště se pak měnila v to, co lidově se obvykle označovalo
pojmem noclehárny. Lidé tam ráno vstali
a odjeli někam pracovat a pak tam večer jeli přespat,
což je samozřejmě struktura, která je něco úplně jiného
než klasická městská struktura.
Tam nic nebylo, pole, žádné obchody, nic.
Chodili jsme do vilek za námi. Ti nám nadávali,
že jim to tam všechno vykupujeme, ale na druhou stranu
byli obchodníci rádi, že mají nějakou tržbu.
Dobrý den, prosím vás, nezlobte se, že vás zdržuji,
ale mohla bych se vás na něco zeptat?
-Ano, samozřejmě, ptejte se. -Vy bydlíte tady?
-Ano, bydlím. -Máte hezký byt?
Ano, mám. Slunný, vzdušný, s balkonem.
-Jste tedy spokojená? -Ano. Jsem.
-Ale to víte. -Co víte?
-Tady to okolo. -Ano, máte pravdu. To okolo.
Sociální skladba rodin, domácností na sídlištích byla smíšená.
Tam bydleli lidé s nízkými příjmy, s vysokými příjmy,
vysokoškolský profesor bydlel často vedle soustružníka.
A jak jste se teda seznamovali s těmi lidmi okolo?
Jedině časem, postupem doby. Když jste viděl,
že v tom domě, v tom čísle jednom, bydlí slušní lidé,
tak jste s nimi navázal kontakt, ale jinak dál,
v tom ohromném bloku, který je, tak když jste se dostal
o dvě čísla dál, tak už jste nevěděl,
s kým mluvíte a kdo je kdo.
Život mizernej! Zase jsem se polil mlíkem.
-Pitomec blbá. -Tam ne, tady. Pojď!
Já si myslím, že co se týká bezpečnosti na sídlišti,
tam máme dva pohledy. Jeden byl, že se lidé znali.
Když někdo byl lump už ve školce, tak všichni věděli,
že si na něj mají dávat pozor. Na druhou stranu víme,
že v 80. letech vznikla hrůza ze sídlištních partiček,
když se začaly objevovat drogy. Tehdy se poukázalo
na odvrácenou stránku sídlišť, na tu anonymitu,
na dlouhé koridory, kde se někdo schoval,
a nikde tam nebyla kontrola, na různé sklepní prostory atd.
Sídliště na začátku byla mnohem víc komunikativní
než staré části měst. Důvody nejsou tak složité.
Mladí lidé s podobnými problémy, měli děti
a hlavně čelili nějakým podobným svízelím.
Zcela přirozeně se snažili komunikovat
a řešit něco, pokud to šlo.
Myslím si, že největší rozdíl je v tom,
že jste v tom panelovém domě neustále obklopen lidmi,
že není možné, aby vás při pohledu na panelový dům nenapadlo,
kolik tam vlastně je rodin, kolik je tam lidských příběhů,
kolik je tam takové té uniformity ve smyslu
všichni máme stejně a cosi s tím uděláme.
Kdežto když budete bydlet někde ve staré zástavbě,
tak každý dům je trošičku jiný, jsou v nich různé byty,
nejsou všechny stejné a přece jenom myslím si,
že domy, které jsou rozdílné, více podporují kreativitu ve smyslu,
že si můžete vybrat, zvolit různé výšky stropu atd.
To myslím, že je ten největší rozdíl.
Spíte, děti? Já tady nemůžu usnout.
Bože, než si zvyknu.
Co to je?
To jsem přece já, děti. Nepoznáváte mě?
-Maminka se už nastěhovala. -Aha.
My jsme měli poměrně dobré sousedy.
Tam například při Mikuláši u nás přímo na patře
byl perfektní soused, který se dohodl v domě se sousedy
a překvapil děti na Mikuláše tak, že přelezl přes balkon do bytu,
takže vy jste opravdu věřila, že ten Mikuláš přiletěl,
protože jako z ničeho nic vám přijde přes balkon.
-Perfektní masky měli. -V kolikátém patře jste bydleli?
My jsme bydleli v prvním patře, takže to ještě šlo.
Ale on lezl i výš, protože chtěl zachovat to,
že děti překvapí z toho balkonu. To byl velký hráč.
To bylo super. Já si pamatuji, že jsem to vůbec nechápal.
Bral jsme to jako zázrak nebo absolutně jsem věřil v to,
že to je Mikuláš, protože přiletěl.
Když mi to potom řekli za rok dva, že to je soused,
tak jsem vůbec nevěřil. To není možné.
Chtěl byste žít znovu v paneláku?
To musím upřímně říci, že alespoň v tom,
co jsem žil předtím, ne. A dávám přednost domům
postaveným v dřívějších letech. Ani se nesnažím na to zapomenout
nebo že bych to bral tak, že bych tu dobu nesnášel.
Bylo to hodně věkem, že jsem byl jakoby dítě,
takže jsem nemusel nic moc řešit, ale myslím, že stačilo.
PÍSEŇ
Cestou po schodoch, po schodoch, poznávám poschodia,
poznám po schodoch, po zvukoch, čo sme kto za ludia.
Nebýt paneláků, nevzniklo by pár pěkných písniček.
Třeba Muellerova Po schodoch, po schodoch.
Paneláky byly a jsou opěvované i zatracované.
Teď vám nabízíme další příběh ze života na panelovém sídlišti
a také se podíváme na budoucnost paneláků.
V současné době žije v panelových domech méně lidí
než před 20 lety, ale stále jde o více než čtvrtinu obyvatel.
Najít dnes panelový dům, tak jak vypadal v době komunismu,
není snadné. Hodně jich prošlo rekonstrukcí, zateplením
či minimálně výměnou oken. Vzpomínky na nejčastější problémy
s bydlením v paneláku zůstávají dodnes.
Paní docentko, teď jsme asi u paneláku,
který se příliš v 70. letech nepovedl.
Je možné to takhle zjednodušit?
Určitě to je možné takhle zjednodušit,
protože jako u většiny panelových domů nemůžeme říci, že se nepovedl,
ale vždycky se sešla spousta různých vlivů,
které v součtu potom mohly vyvolat až případnou havárii.
A které vady se sešly tady?
Jestli bych mohla ukázat, mám tady z konce 80. let,
když jsme dělali na stavební fakultě průzkumy pražských sídlišť,
stav, jak vypadal tenhleten panelový dům v březnu roku 1989.
-Vzpomínáte si na to? -Ano, to si vzpomínám.
Bylo to podepřené dřevěnými trámy, protože ty balkony padaly.
Tady je to popraskané, a protože ty trámy tam nemohly
trvale být, tak nám tam dali taková ocelová účka, úhelníky.
Co to tenkrát pro vás znamenalo?
Nebáli jste se třeba, že barák spadne?
Barák ne, ale balkony mohly spadnout.
Bylo riskantní chodit na balkony.
Ono to myslím bylo i zakázané v tu dobu, myslím, že jo,
tam chodit, tam byly takové pásky.
Jo. Teď je to v pořádku.
Jak dlouho trvalo, než se to dalo do pořádku?
Bylo tady lešení podél celého baráku a trvalo to tak půl roku.
Hlavním znakem je lehkost, výška, vkusný interiér.
Nechybí výtvarné prvky.
V takových domech se bude nájemníkům jistě dobře bydlet.
Tenkrát byly paneláky v malé oblibě,
ale mně se líbily paneláky. Máte tam koupelnu
a všechno zařízené, ale ve starých bytech,
ve kterých jsme dřív bydleli, s tím byly problémy.
Takže to pro vás znamenalo tehdy komfort.
Ano a taky příroda tady je, ne žádné stísněné ulice,
jak jsme bydleli předtím, takže mně se to líbilo.
A jak dlouho panelové domy vydrží?
Často se mluví o jejich životnosti nepřesahující 30 - 40 let.
Pokud se týká fyzické životnosti, tak tam je spousta typů konstrukcí.
Každá z nich má svoji životnost. Jinou životnost má
hlavní nosná konstrukce, to je železobeton, vyztužený,
pospojovaný nějakým způsobem, posvařovaný.
Pokud je to dobře uděláno, tak si myslím,
že životnost je prakticky neomezená.
Výhled sídlišť a panelových domů, které se přestaly stavět
s pádem komunismu, do budoucna? Bourají se jen výjimečně.
Jednou z cest je podle ministerstva pro místní rozvoj humanizace
sídlištních prostor, tedy doplňování drobné architektury
ve vnitrosídlištních prostorách. Mimo to je pak prioritní a nezbytné
všechny panelové domy beze zbytku postupně zateplit.
Zatím se tak stalo u přibližně jedné čtvrtiny.
Bydlím dobře, stačí mi to, ke štěstí člověku stačí...
Někdo je náročnější, někdo je skromnější,
takže podle toho každý žije.
Je to z nouze ctnost, ale jsem ráda, že bydlím.
Jinak bych asi nebydlela.
-A měnil byste dneska? -Měnil... Kam jako?
Jako jak měnil? Já jsem z vesnice.
Na vesnici není teď práce, tady mám práci.
-A s bytem jste spokojený? -Musím být spokojený.
Ne že bych byl spokojený, ale musím být spokojený.
Jak vzpomínáte na život v paneláku před rokem 1989 vy?
Chtěli byste, aby se paneláky začaly znovu stavět?
Pište a hlasujte na www.retromanie.cz.
A za týden na viděnou.
Skryté titulky: Věra Kotlínová Česká televize, 2009