Drazí spoluobčané, soudružky a soudruzi.
Při vstupu do nového roku 1976 vás všechny upřímně pozdravuji
jménem Ústředního výboru Komunistické strany Československa,
Ústředního výboru Národní fronty, československé vlády
a přirozeně srdečně i jménem svým.
Trápil nás problém, který potvrzovala statistika.
Rodilo se málo dětí. Obyvatelstvo stárlo.
Příznivé ekonomické výsledky dovolily naší vládě zavést
od 1. října taková sociální opatření,
která zastavila v dalších letech trend nízké populace.
Jsem jedno z mnoha dětí, které se ve velké populační vlně
narodilo v sedmdesátých letech. Celá osmdesátá léta jsem se dívala
na fotku Gustáva Husáka, která visela vedle tabule.
O naší generaci se říká, že jsme Husákovy děti.
A právě o nás bude dnešní Retro.
Povíme vám, do jaké doby se Husákovy děti narodily.
Opravdu ta opatření byla připravována v dobré víře
zlepšit postavení rodin s dětmi.
Domnívám se, že i bez toho
by tyto manželské páry ty děti měly stejně.
Dozvíte se, co se dělo okolo Husákových dětí
v čase jejich dětství a dospívání.
Skrýt se za tu nejzákladnější sociální instituci a vybudovat si
alespoň jedno přijatelné nebo příjemné sociální prostředí.
A zjistíme, proč se díky Husákovým dětem vrací babyboom.
Já bych řekla, že to je úplně normální.
Prostě se před třiceti lety jen narodilo hodně dětí,
tak ta vlna se teď opakuje.
Toníček je pouze tím, že jak vy říkáte,
já jsem to Husákovo dítě, tak tím je to Husákovo vnouče.
Jinak je tomu na hony vzdálený.
Rok 1974 byl rekordní co do počtu narozených dětí.
Porodnice praskaly ve švech a stát si pochvaloval
svoji prorodinnou politiku.
Jak to v porodnicích fungovalo, to zjistil Tomáš Voženílek.
Poprvé ve svém krátkém životě jede domů.
Poprvé ulicemi města a země, kde hluboko zapustí kořeny,
kam se bude ráda vracet. Ještě tu krásu kolem nevnímá.
Jen mámina dlaň je neskonale něžná.
Rok 1974. Na území dnešního Česka se rodí nevídané množství dětí.
Živě narozených je jich u nás 194 215.
Uskutečnili jsme řadu významných opatření
ve prospěch mladé generace, novomanželů i rodin s dětmi.
My bychom mu neměli dělat až zas tak velkou reklamu,
protože v českých zemích existují určité cykly porodnosti,
kdy je porodnost vyšší a kdy se zase snižuje.
Takové cykly zvýšené porodnosti byly po první světové válce
a byly také po druhé světové válce.
Čili se po druhé světové válce v těch padesátých letech
narodilo hodně dětí, které byly počaty
z takového euforismu po skončení války.
Ty v sedmdesátých letech dospěly do fertilního věku,
to znamená do doby, kdy mohou mít rodinu.
Vážení rodiče, milé maminky, milí hosté.
Dnes společně se všemi vám blízkými a milými
vítáme do života nové občánky naší socialistické společnosti,
vaše děťátka.
Před rokem 1974 se takhle hodně dětí narodilo
například v roce 1948.
Boom z roku 1974 se poté už nikdy neopakoval.
A nyní, vážení rodiče, vítám vaše děti
jménem městského národního výboru
a jménem všech našich spoluobčanů do života.
Já mám také prvního syna narozeného v roce 1973
a rozhodně mi k tomu pan Gustáv Husák nepomohl.
Já jsem se rozhodl sám i bez přídavku na děti.
V sedmdesátých letech rodily velmi mladé ženy
ze všech sociálních vrstev. O nadstandardních pokojích
či dětech u sebe po porodu si mohly nechat jen zdát.
Děti byly totiž uloženy centrálně na novorozeneckém oddělení
a vozily se k matkám výhradně na kojení.
Velká porodnost doprovázela celá sedmdesátá léta
a termín Husákovy děti se někdy používá
i na narozené v letech osmdesátých. Kdo jsou to vlastně Husákovy děti?
A jak dnes vypadají?
Na dobu dětství herečky Terezy Kostkové vzpomíná
její matka Carmen Mayerová.
Jak ona vnímala prorodinnou politiku?
Vnímala jsem to v tom našem divadelním prostředí,
kdo má dítě, kdo čeká, protože jsme si taky předávaly
samozřejmě kočárky, chodítka nebo oblečení,
protože zase nebylo takové množství, nebyl výběr.
Počkat, Preissovi měli, Jana měla.
Dana Kolářová, ano. Vlastně ano.
Všechny formy pomoci poskytované rodinám s dětmi dosáhly
loni 26 miliard korun, to je o 6 miliard víc než v roce 1970.
Víte, já se zase musím přiznat, že ta výhoda, že jsme byli herci,
že jsme byli populární, byla právě možná v tom,
že jsem přišla do školky a že jsem třeba to místo dostala,
že řekli: Á, paní Mayerová. Nebo možná že by měl někdo jiný
větší potíže, ale vzpomínám si, že jsem taky třeba hledala
pro Terezku jinou školku, než kam jsem patřila,
protože jsem přišla, a musím říci, že se mi to osazenstvo nelíbilo,
ty paní učitelky, protože kouřily a protože prostě se mi to
nezdálo podle mého, tak jsem si našla jinou školku
a radši jsme dojížděly.
Vrcholem populační exploze byl tedy rok 1974.
A ten byl bohatý i na další události.
V květnu začalo v Praze jezdit v prvním úseku na trase C metro,
a to mezi stanicemi Sokolovská, tedy dnešní Florenc, a Kačerovem.
Známá komunistka Marie Kabrhelová se stala předsedkyní
Československého svazu žen. To bývalý přední komunista
a hlavní osobnost "pražského jara“ roku 1968 Alexandr Dubček
v tom samém roce napsal dopis Federálnímu shromáždění,
v němž protestoval proti omezování osobní svobody.
Potíže měl také slavný sovětský spisovatel
a nositel Nobelovy ceny za literaturu Alexandr Solženicyn.
Kritik komunistické diktatury byl 1. února zatčen
a o den později vypovězen ze Sovětského svazu.
A v New Yorku zemřel slavný jazzový hudebník Duke Ellington.
Československý lid věří straně.
Věří, že ho vede k šťastné budoucnosti,
ke komunismu a k míru.
Gustáv Husák se stal symbolem normalizace
a normalizace s sebou přinesla uzavírání se
do malých společenství až do rodin
a rozšiřování těch společenství například tím,
že rodiny měly větší počet dětí.
Takže to bylo vlastně to poslání? Posílím naši malou skupinu
proti tomu státu, a jak to udělám tím, že teda zplodím děti?
Zatímco ten stát to dělal programově
a chtěl mít více pracovní síly, tak ti malí lidé
nebo my malí lidé jsme to dělali spontánně.
My jsme si neuměli najít zbraň proti režimu v tom,
že půjdeme někam si lehnout na barikády,
protože to bychom na nich museli ležet každý den, že jo?
A my jsme hledali spontánně, každý trochu jinak,
to osobní štěstí v malém společenství.
Ale ta snaha, nechci ani říkat schovávat se
nebo skrývat se, ale oddělit se od toho ideálu společenství,
který propagoval ten komunistický režim,
tak ta vedla k posílení rodinných vazeb a vztahů
uvnitř nějaké malé skupiny osob.
Také jsem měl dvě malé děti, tedy náhodou narozené
před rokem 1968, ale přeci jenom jim bylo pět
šest let na začátku 70. let, tak my jsme to cítili jako větší
nebo měli jsme mnohem intenzivnější prožitek
ze vzájemné komunikace, ze vzájemných vztahů mezi sebou.
Neměli jsme peníze, tak jsme jezdili vlakem
za čtyři koruny do Řevnic a chodili jsme po lese,
sbírali jsme houby a byly to ale společné zážitky.
Ta čtyřčlenná rodina byla šťastná,
ale oddělovala se od těch ostatních.
Jakmile pak byla konfrontována s nějakou širší sociální realitou,
tak to samozřejmě bylo nepříjemné, ale ten prožitek šťastného dětství,
ten si myslím, že má spousta lidí
a že na něj docela rádi vzpomínají.
Budujeme společnost šťastných lidí, společnost,
která je spravedlivá, která každému dává stejné možnosti.
A jak dnešní třicátníci a pětatřicátníci prožívali dětství
a pubertu v době poklidu, normalizačních let
i bouřlivé sametové revoluce? Politika určitě nebyla
tím hlavním, co nás, Husákovy děti, zajímalo.
Až později se dozví pravdu, kdo musel bojovat a s kým,
aby jeho dětství bylo šťastné.
Týden 30. listopadu 1987. Většinu týdne jsem byl nemocný,
ale všechno jsem si spravil mikulášským turnajem.
Ve dvouhře jsem byl třetí a ve čtyřhře
s Tomášem Bajerem druhý. Takovéhle věci se tam psaly.
V sedmdesátých letech v době rychlého nárůstu počtu obyvatel
se narodil i Jan Pešek, dnes editor vysílání rozhlasu.
Tak artefakty jste chtěli vidět nějaké?
Tehdejší elektroniku, teda ještě jí předchází manuální.
Minifotbal, no tak to si spolu dáme?
Od Igry. To si pak můžeme strčit.
To vás roznesu na kopytech. Akorát jsem to zničil pak časem.
A ručně dělaný domácí osobní počítač, osmibitový tenkrát.
To je tahleta nádhera. Jmenuje se to BOBO 1988.
Vyráběl to můj vlastní tatík ve výzkumáku.
Tady nás přijala šestičlenná delegace.
Sedmý člen, který měl mít uvítací proslov,
se omluvil pro jiné neodkladné záležitosti.
V 70. a 80. letech prožíval dětství a pubertu také Marcel Tomášek.
Na dobu vzpomíná a také ji analyzuje
ze svého současného statutu sociologa.
Já si pamatuji například, že jsme museli několik let
dojíždět do vesnické školy autobusem ráno,
protože se renovovaly školy v tom městě.
Renovovaly se tak, aby mohly pojmout
narůstající počet dětí, tak si to vyžádalo několik let.
Když si dnes vzpomeneme na začátky, ani se nechce věřit,
z čeho pracovité ruce vybudovaly dnešní vesnici.
Kolik mozolů a vůle stál každý nový dům a brázda za pluhem,
ale stálo to za to.
Pamatuji velmi početnou třídu na gymnáziu.
Bylo nás aspoň třicet pět, téměř třicet osm.
V té době už začínala perestrojka v polovině osmdesátých let,
takže to bylo zajímavé, že už v té době
byla taková situace, že když jste poslouchal Hlas Ameriky,
tak pan Škvorecký tam reportoval o tom,
co se děje v sovětské literatuře, nebo další lidé
o nějakých nových věcech, které se objevují,
a vy jste další den vlastně mohl šokovat svoji vyučující
ruštiny znalostí posledních trendů v sovětské literatuře.
Zachránilo vás to od propadnutí z ruštiny,
kterou jste absolutně neovládal.
Já necítím, že bychom byli nějak důrazně organizovaní,
že bychom museli podléhat nějakému přísnému řádu.
Nevzpomínám si na nic, co by bylo výrazně negativní.
Paradoxně si myslím, že děti tenkrát měly
třeba velký prostor pro nějakou vlastní kreativitu,
protože nebyly limitované digitálními hrami,
něčím konkrétním, čeho se musí držet, nějakých pravidel.
Když dítě dostává lásku a dostává dobré zázemí a to,
co potřebuje, ve své rodině, tak paradoxně je šťastné,
ať vyrůstá v jakémkoliv zřízení, systému,
takže jak by si mohl kdokoliv ze světa myslet,
ježíš, vy jste chudáci, vy jste museli mít
strašlivé dětství v tom strašlivém socialismu.
Já přece teď jako studovaná vím, v čem to bylo tragické,
v čem ta doba byla strašná, v čem lidi utlačovala,
v myšlení i morálně, jaký má dopad.
Můžeme o tom filozofovat hodiny, ale já jako člověk
jsem byla šťastné dítě, protože jsem dostávala lásku.
Pamatuji si spíš z televize znělky.
Znělku Televizních novin si pamatuji - s kombajnem krásným,
s prvomájovým průvodem, na který jsem taky musel jít.
Pamatuji si spartakiádu, na které jsem cvičil v roce 1985.
Když jsme docvičili na strahovském stadionu, tak vím,
že mě dokonce potom tam okradli nějací pankáči
o nátepníčky a tenisové rakety, které jsme fasovali.
Hajej, spinkej, tiše dřímej v náručí své matičky.
Těšíme se, až k nám vztáhneš tvoje malé ručičky.
Na mateřskou dovolenou měla nárok každá žena,
to znamená i ta, která nebyla zaměstnaná,
i když takových bylo málo.
Dál se prodloužila mateřská dovolená.
To byla taková ta opatření zpočátku.
Zvýšily se přídavky na děti, ale já si myslím,
že obyvatelstvo hlavně ocenilo to,
že byla zavedena tzv. další mateřská dovolená,
což je dnes nazýváno rodičovskou dovolenou.
To znamená, že po vyčerpání mateřské ještě žena
zůstávala doma s dítětem a mohla čerpat dovolenou.
To si myslím, že bylo něco úplně nového, dokonce i v Evropě.
A dál si myslím, že novým momentem byly
velmi výhodné novomanželské půjčky.
Postupná politická i ekonomická konsolidace vytvořila
příznivé podmínky pro uskutečnění dalších opatření v oblasti
sociální politiky. Rok od roku se zvyšuje
životní úroveň obyvatelstva, stoupají reálné příjmy.
V oblasti společenské pomoci rodinám s dětmi
se Československá socialistická republika dostává
na přední místo mezi vyspělými zeměmi vůbec.
Tenkrát tady se to zvládlo poměrně dobře,
a mohu-li srovnat systém předškolních zařízení
i v těch velmi vytížených sedmdesátých letech,
tak byla rozhodně dostupnější jak z hlediska z možnosti
tam umístit dítě, tak cenově než v porovnání se situací dnes.
Ale stejně bych řekla, že to stát neodhadl,
protože koncem sedmdesátých let všechny tyto výhody začal rušit,
protože už zkrátka na to neměl.
Já si myslím, že tady nebyl problém,
že by se tyto výhody rušily. Tady k jedinému negativnímu
momentu, ke kterému došlo, byl rok 1978,
kdy se zdražilo dětské ošacení a obutí.
To bych řekla, že byl takový první zlomový rok.
Já si myslím, že problém je v tom,
že stát dále tato opatření nerozvíjel. Já si myslím,
že dnešní situace je pro rodiny s dětmi výrazně obtížnější.
Zejména bych řekla, že v dnešní době chybí
snaha po zavedení služeb a umožnění tomu,
kdo chce pracovat, aby mohl pracovat,
kdo chce studovat a měl při tom děti, aby mohl dále studovat,
kdo chce zůstat doma s dětmi, mohl dále zůstat s dětmi
na nějaké skromnější, ale přece jenom rozumné úrovni.
A to si právě myslím, že evropské země,
které mají dnes počet dětí na jednu ženu mezi 1,8 až 2,
jmenujme třeba Francii nebo severní Evropu,
tak ty si tohle zavedly.
A co silné ročníky přinášejí dnešku?
Především nový babyboom a v jistém smyslu
i opakování situace ze sedmdesátých let - přeplněné školky.
Více zjistil Tomáš.
PÍSEŇ
Čas pádí, čas letí, těžko ta léta vrátíš zpět.
A taky Husákovy děti dospěly do Kristových let.
Čas pádí, čas letí. Lidé ze 70. let přesáhli třicítku
a rozhodují se dál. Boom z let,
kdy se sami narodili, sice nezpůsobují,
přesto se u nás opět rodí velké množství dětí.
Dneska porodů taky máme hodně. Sice jich není 190 000,
ale ten provoz taky je velmi frekventní.
Rekordní porodnost. V České republice se loni
narodilo skoro sto patnáct tisíc dětí, nejvíc za uplynulých 15 let.
Porodila také Tereza Kostková. Ve stejném věku,
ve kterém ji měla její maminka, obě shodně kolem třicítky.
Já jsem určitě nepočítala minuty, abych na tom byla úplně stejně
jako maminka, ale je to náhoda, tak život dal,
a tak to prostě přišlo, ale já určitě patřím
k té generaci, a v tom určitě je rozdíl s Husákovou dobou,
že v té době bylo logické, řeklo by se dnes moderní,
úplně přirozené bylo mít děti ve dvaceti letech.
Kdo by je měl později, bylo by to nesmírně pozdě,
já už bych byla téměř jako "rodící babička“ v té době.
Všechny moje sestry měly děti ve dvaceti v devatenácti.
Maminka byla určitě jako pozdní rodička.
Ano, já byla stará rodička tenkrát v porodnici.
Nás je většina, co nám je třicet, a spousta holek čeká ještě déle.
Nenaplňuji ten normalizační model, tak jako ho naplňovali rodiče
a prostě děti doposavad nejsou a prostě patřím
do té skupiny progresivnější, si myslím, těch lidí,
kteří přišli s nějakým novým přístupem k tomu,
jak se vypořádat se svým životem, tak jak se to stalo v 90. letech.
Já myslím, že ten hlavní důvod je zatím čistě jen dohoda
s partnerkou, to, že ještě nemáme děti,
není to nic zásadního, teď jde jenom o to,
se rozhodnout a nějak to naplánovat,
ale nevím, jestli to nějak souvisí s věkem.
To určitě ne. Já už se na to docela cítím.
Nastal čas.
Už dlouho jsme spolu s manželem, respektive tenkrát ještě
s přítelem, a dozráli jsme do věku,
kdy už děti k životu začínají patřit.
Akorát že nám je dneska třicet.
Možná že kdyby se to všechno odehrávalo trošičku jinak,
tak ta vlna by nastala ve chvíli, kdy by nám bylo dvacet.
Jo. Takže když se tenkrát narodilo hodně dětí,
tak dneska se taky rodí hodně dětí.
Jak se daří Husákově vnučce?
To není Husákova vnučka. Proboha! Daří se jí dobře.
Prospívá. Všechno to proběhlo na jedničku.
Jsme na ni pyšní, takže je to šikovná holčička.
Doufám, že se teda nevrátí do Husákovy doby, že to nenastane.
Přeplněné jesle a mateřské školky, zvýšené tržby obchodníků
prodávajících dětské zboží, orientace trhu na mladé lidi.
I to způsobují dnešní Husákovy děti.
Mnohé z nich žijí samy a lámou rekordy
ve svém kariérním postupu a vzdělání.
Dost jich ale také zakládá rodiny a mají děti.
Loni přišlo na svět 114 632 novorozenců,
a to přesto, že dnešní prorodinná politika
není zdaleka tak štědrá jako za doby
generálního tajemníka ÚV KSČ a prezidenta
Československé socialistické republiky Gustáva Husáka.
A co samotný termín Husákovy děti? Je vůbec přesný?
V podstatě ano, protože Husák je symbolem určité doby.
On to asi neovlivňoval a nebyl ani dokonce agentem
toho sociálního procesu jako významný politik,
ale stal se symbolem normalizace.
Já bych to bral tak v uvozovkách, tento termín.
Lidé dnes referují - já jsem z té generace Husákových dětí,
takže je to znak určité reflexe, určité specifičnosti té generace.
Mně osobně se ten termín vůbec nelíbí,
protože to vlastně navozuje pejorativní označení období,
které pro rodiny v tehdejším Československu bylo
jedno z nejpříznivějších po druhé světové válce.
Ten termín jsem ani moc neslýchal,
jedině díky tomu šlágru známému, ale nikdy bych se
za Husákovo dítě vlastně ani neoznačil.
Nikdy jsem to v podstatě nějak moc neřešil.
Přeji vám všem dobré zdraví, úspěchy v práci,
radost ze života, pohodu a štěstí v rodinném a osobním životě.
Husákovým dětem se v posledních letech rodí děti.
Rekord z roku 1974 už asi těžko překonají, i když kdo ví?
Skryté titulky: Věra Kotlínová Česká televize, 2008