Vážení vesničtí přátelé, do vaší obce zavítala věda.
Jáchyme, hoď ho do stroje!
Byl oranžový s černými a bílými tlačítky.
Byl mojí černou můrou na základní škole
při výuce výpočetní techniky.
Nemilovali jsme se, ale hledali jsme k sobě poctivě cestu.
Občas vyletěla nějaká pojistka nebo se zakouřilo ze zdroje,
ale to všechno patřilo k našim námluvám.
Nikdy na IQ 151 nezapomenu a nezapomenu ani na další počítače
z dob socialismu, o kterých je dnešní Retro.
Ukážeme vám, jak vypadaly první československé počítače.
Tiskárna tam vážila jednu tunu, měl asi sedm nebo osm skříní.
Jenom paměť byla dvě skříně.
To, co u nás je teď jeden čip, tak to byly dvě skříně.
Připomeneme si počítačové legendy jako IQ 151 nebo ZX Spectrum.
To byla taková krabička,
na které bylo pár diod nebo nějakých žároviček.
A dozvíte se, čím se do dějin zapsal pes Bart Ondřeje Neffa.
Do dějin vstoupil, když jeden můj kamarád z otců
zakladatelů českého internetu si obstaral nový počítač.
Ano, ano, ano. Čest, čest.
Víte, kdo je prapradědečkem dnešních počítačů?
Kuličkové počítadlo. A víte, co je to SAPO?
Samočinný počítač, tedy první československý sálový počítač.
Po předcích dnešních písíček pátrala Darina Vlková.
Ve výzkumu a vývoji počítačů v mnoha věcech jsme byli
skutečně na špici. Problém byl v tom,
že realizace byla na zcela jiném konci.
Tam jsme v porovnání s celosvětovým vývojem byli na chvostu.
Součástková základna, na které se to realizovalo,
vůbec neměla parametry, aby počítače fungovaly.
U zrodu prvního československého počítače stál
profesor Antonín Svoboda. Se svými kolegy dokončil
v roce 1958 ve Výzkumném ústavu matematických strojů v Praze
takzvaný SAPO - samočinný počítač.
Od současných počítačů se lišil zcela diametrálně.
Za prvé pracoval s relátky, to znamená s něčím,
co se používalo v telefonii. V té době to byla jediná součástka,
s kterou se počítač dal realizovat. Byl značně veliký.
Na Loretánském náměstí zabíral několik místností.
Vstup byl z děrných štítků a paměť, to,
co je u nás teď paměť, takový malinký drobný čip,
tak to byla bubnová paměť, to byl rotující buben.
SAPO sloužil potřebám výzkumu, do výroby se nikdy nedostal.
Ten počítač uměl počítat, to znamená,
že dělal nějaké výpočty.
Záleželo na tom, jaký jste do toho dali program.
Tehdy ty programy, protože ta paměť byla malá,
tak prostě tady operujeme s byty, což je 8 bitů.
Říkáme gigabyty a to je ještě málo.
Tehdy se to počítalo na tisíc jednotlivých slov.
Historii našeho prvního počítače uzavřel v roce 1960 požár.
Trosky SAPO ještě nějakou dobu ležely na dvoře ústavu.
Po čase byly sešrotovány. O tři roky později přišel
počítač nové generace a s ním nová slovní hříčka
EPOS - elektronický počítací stroj.
Pokusný EPOS I ve třech exemplářích a konečně EPOS II.
Ten už byl postavený na tranzistorech.
Měl feritovou paměť.
To jsou taková malinká jadýrka, z nichž každý sloužil
k paměti jednoho bitu.
Ten počítač už se pak vyráběl v několika desítkách kusů.
Tiskárna tam vážila jednu tunu. Měl asi sedm nebo osm skříní.
Jenom paměť byla dvě skříně. Jenom to, co je dneska jeden čip,
tak to byly dvě veliké skříně. Počítač potřeboval velký prostor.
Další věc byla, že počítač potřeboval mít příslušnou teplotu.
Musel mít klimatizovanou místnost.
Každodenní život ve výzkumném ústavu byl
z mého pohledu...
Já jsem žila v temné komoře, tak to bylo trošku složité vědět,
ale tam jste stále viděli pobíhat nějaké lidi v pláštích po chodbách.
Stále někde někdo s někým diskutoval.
Na počítačovém sále byly vidět skupinky lidí,
které člověk spolu normálně neviděl.
To znamená sportovce v tílku a trenýrkách
a vedle něho pána v obleku, kteří živě diskutují,
protože měli o čem se bavit.
EPOS II používala armáda, státní správa,
banky a velké podniky. K jeho obsluze byly potřeba desítky lidí.
Operátoři, technici, programátoři a děrovačky,
které připravovaly hromady děrných štítků.
Ti všichni pracovali na tři směny.
Moje specializace se jmenovala diagnostika.
To znamenalo připravit prostředky, aby se zjistilo,
jestli počítač pracuje bez poruch.
U prvních počítačů nebylo nic jiného k dispozici,
co by vám to zjistilo, než takový velký operátorský panel.
Ten operátorský panel měl fůru žároviček
a ty žárovičky blikaly a svítily a podle toho,
jak blikaly a jak svítily, se poznalo, jak počítač počítá.
Když přišla ministerská delegace, které se muselo ukazovat,
jak ten počítač počítá a že už bude dobře vyvinut,
tak se pustil takový program, kde těch žároviček
hodně blikalo a hezkým způsobem, a pan ministr byl spokojen.
Většina, dalo by se říci víc než 50 procent,
tehdejší mé práce byla v podstatě dokumentace.
To znamená tam byl přes jednu místnost přístroj,
který se tenkrát nazýval dokumátor.
Tam chudáci inženýři nosili draze vybojované časopisy
ze zahraničí, ze Západu a měli tam zaškrtané články.
Dělalo se to na formát A5, což bylo tragické,
a na papír, dokumentní papír, a ti nebožáci to museli potom číst.
Myslím si, že mnoho inženýrů
vděčí za svůj špatný zrak mým fotokopiím.
V 70. a 80. letech v ústavu vznikla řada počítačů
se strohým označením EC.
S normalizací však přišly i méně smysluplné novinky.
V době normalizace si vymysleli kdesi nahoře,
to už nevím, odkud ten příkaz přišel,
ale určitě to nebylo jenom pro tenhle výzkumák,
že se bude vyrábět jakési jedno procento výrobků
použitelných pro lid.
To znamená věci denní spotřeby, potřeby.
Byly tam neskutečné věci. Například plnič jitrnic
a kráječka na sýr, na kterou jsme s Honzou Sokolem hráli,
protože k ničemu jinému nebyla. To byla struna natažená,
kde bylo asi sto padesát šroubků. Když jste ukrojila plátek sýra,
tak jste pak musela hodinu ty šroubky mýt.
Desítky počítačů EC 1027, posledního československého modelu,
ukončily svoji kariéru během prvních porevolučních let.
Co diváci možná nevědí, je to, že jste svého času pracoval
u velkého sálového počítače. V jakém to bylo roce?
To bylo v roce 1987.
Já jsem tenkrát sbíral poznatky pro svůj román,
který později vyšel. Jmenuje se Pole šťastných náhod.
Pracoval jsem skutečně jako operátor u sálového počítače
Akademie věd v Ládví, v Kobylisích v Praze.
Spočívalo to fyzicky v tom, že nás operátorů
tam byla vždycky celá skupina, dejme tomu čtyři, pět,
střídali jsme se po dvouhodinových směnách.
Museli jsme sledovat obrazovku a na té obrazovce se vždycky
objevilo, že máme založit páskovou paměť číslo to a to,
pojištěnou proti zápisu, nebo nepojištěnou.
Takže se muselo jít do takového skladu,
jako je tady, tam byly krabice.
Vyndat to z té krabice, nasadit na ten stroj...
Počkejte. A co jste vyndal z té krabice?
Pásku. Byla to magnetofonová páska na takovém kolečku.
Byl to kotouč. Záleželo na tom, kolik těch dat na tom bylo.
Některé byly malé, některé byly velké.
To se nasadilo do čtecího stroje.
Založila jste to, jako když se zakládá
do promítacího přístroje film, spustilo se to.
Bavilo vás to?
Mě to bavilo, protože jsem sbíral materiál pro román.
Ten román spočíval v tom, že jsem musel vymyslet,
protože to byl sci-fi román, já nic jiného nepíšu,
jak by mohl ten počítač udělat takové pasti,
kdyby měl rozum a vy jste tam pracovala,
tak co by si na vás potměšilého vymyslel,
-abyste dokonce přišla o život. -Až takhle to bylo.
Takže vy jste vlastně hledal, jak byste člověka připravil o život.
Ano, prostřednictvím počítače.
Dejme tomu, když se bavíme o čtečkách páskových pamětí,
tak ty pásky se točí obrovskou rychlostí.
Musí se zajistit takovou klipsnou, aby to nevyletělo.
Když to někdo neudělá, tak páska může vyletět
poměrně velkou rychlostí.
-A prorazit spánek. -Eventuálně prorazit spánek.
Takže to byla jedna z věcí, které jsem si tam vymyslel.
Co si myslíte o technice? Máte někdy strach z techniky?
Někdy jo, když to vypadá moc divoce, tak jo.
Jsem přítelem techniky.
Technika je velmi nebezpečná, zejména kybernetické stroje.
Kybernetické stroje dovedou myslet.
Je to věc, která může člověku jednou nadělat mnoho starostí.
První sálové počítače vznikaly v éře bílých plášťů
a vzrušených debat. Kdyby programátorům tehdy někdo
ukázal tohle malé Atari a tvrdil, že je to počítač,
asi by se mu smáli. 80. léta přinesla velké změny.
Počítače pronikly do škol i dětských pokojů.
Každý den přináší své úkoly. Kdo chce být dnes na úrovni doby,
musí zvládnout složitou a náročnou techniku počítačů.
Elektronizace, mikroprocesory, computery, slova,
z nichž mnohým jde hlava kolem, vydávají svá tajemství těm,
kteří nejsou zatíženi předsudky,
mají otevřené hlavy a dobré učitele.
V době, kdy u nás vrcholila normalizace,
zaznamenal v kapitalistickém světě vývoj výpočetní techniky
obrovský pokrok. Zrodil se mikroprocesor.
Tento objev přinesl v 80. letech vlnu takzvaných domácích počítačů.
To byla taková placatá krabička,
na které bylo pár diod nebo nějakých žároviček.
K tomu se musel připojit kazeťák, z kterého se pomocí kazet
nahrával operační systém a popřípadě programovací jazyk,
a na něm se programovalo. K tomu se připojila,
pokud nebyla součástí počítače, taky klávesnice.
Ta je velice jednoduchá.
Jako monitor sloužil obyčejný televizor.
Počítače dnes už legendárních západních značek,
jako je Atari, Commodore či Sinclair,
však zrovna neplnily regály v elektru.
Legálně se daly se koupit jen v Tuzexu.
Mít doma ZX Spectrum bylo snem tisíců mladých Čechoslováků.
Dovoz Sinclairů ze zahraničí byl
v podstatě nelegální, ale u nás byla tradičně
silná vrstva nadšenců, kteří si dokázali postavit cokoliv.
Pokud si člověk sehnal základní procesor,
který se dal propašovat v kapse, to byla maličkost,
tak si mohl i s tou naší součástkovou základnou
postavit analogii Sinclairu či něčeho takového v podstatě sám.
Pod hlavičkou Svazarmu se začala scházet mládež,
která kouzlu Atari či Spectra úplně propadla.
Češi začali hrát počítačové hry. S trochou nadsázky můžeme říci,
že tyto hry přiblížily počítače i lidem bez bílých plášťů.
Na začátku 80. let si možnosti tohoto trhu uvědomila
i velká firma IBM a nechala vyvinout,
trval jim ten vývoj rok, počítač, který přišel na trh s označením PC.
PC, známé PC. Personal computer, osobní počítač.
A tenhleten pojem, ten znamenal strašně moc.
Znamenal start celé této technologie a těchto aplikací.
V polovině 80. let jsem si pořídil vlastní AT.
Tenkrát jsem ho pašoval z Rakouska za dvacet tisíc šilinků.
Měl jsem asi jedno z prvních v podstatě u nás.
Asi jsem byl jedním z prvních, kdo se do toho vrhl.
Byl jsem tím okouzlen, trávil jsem s tím prostě noci.
Nešlo od toho odejít.
První písíčko přišlo také s operační pamětí jeden megabyte.
Dnešní písíčka mají až tisíckrát větší paměť.
Každé vaše písíčko je pětsetkrát
co do objemu paměti větší než tenkrát sálový počítač.
Zahraničním osmibitovým počítačům a později i PC
se v Československu pokoušely konkurovat tuzemské podniky.
Tesla Piešťany produkovala PMD 85, ve Skalici se postupně
vyráběly Didaktik Alfa, Beta a Gama.
Z Nového Boru byly školní počítače IQ 150 a 151.
Ve Slušovicích dokonce začali vyrábět první PC s označením TNS.
Když jsem nastoupil, tak tady bylo 10 počítačů
IQ 150 nebo 151, teď přesně nevím.
Ani nebyly propojeny do žádné sítě v tu chvíli.
Byly izolovány a na každém počítači prostřednictvím nějakého modulu
běžel v té době programovací jazyk Karel,
na kterém jsme začínali, a poté se učilo programování v Basicu.
V archivních spisech pražského Akademického gymnázia
ve Štěpánské ulici jsme vypátrali, že už v polovině 60. let
se tu vyučoval předmět programování a obsluha výpočetních strojů.
Tehdy se však jednalo o sálové počítače
a studenti se s nimi fyzicky setkávali pouze při návštěvách
některého výpočetního střediska. V 80. letech už zde informatiku
vyučovali ve vlastní počítačové učebně.
Úkolem studenta bylo, a většinou to zabralo minimálně
deset patnáct minut z té hodiny, vůbec ty počítače všechny nahodit,
aby nám to všechno běželo a vůbec jsme mohli začít
nějakým způsobem programovat.
Pak se učily jednotlivé algoritmy úloh,
které se procvičovaly na tom konkrétním programu,
takže záleželo, na jakém stupni vyspělosti jsme v tu chvíli byli.
Dnes se ve Štěpánské výpočetní technika učí
ve stejné místnosti jako před čtvrt stoletím.
Vyučovací hodina už vypadá jinak.
Když chtěl člověk v 80. letech pracovat s počítačem,
tak musel hodně dobře rozumět tomu, co je uvnitř počítače.
Musel to být programátor. V dnešní době už je to
jen uživatelské ovládání počítače, taková ta základní obsluha.
Počítač je vlastně pomocník člověka v běžném životě.
Ty dokážeš komunikovat vlastně s počítačem.
Musíš se mu nějakým způsobem přizpůsobovat?
To určitě a je to krásný pocit, když člověk udělá nějaký program.
Viktore, čím to je, že se hrozně moc mladých lidí
teď začalo zajímat o počítače?
Je to něco úplně nového. Je to zajímavé.
Je vzrušující s počítačem něco dělat.
Poté co jsem byl prvním rokem třídní
byl jsem nucen napsat vysvědčení pro třídu v ruce
a několikrát přepisovat, opravovat svoje chyby,
tak jsem se rozhodl, že toto již nikdy absolvovat nebudu.
Napsal jsem proto program tenkrát v Turbo Pascalu,
ve kterém jsme řešili tisk vysvědčení
a veškerou statistiku školy.
Tento program se používal ještě na začátku roku 2000 - 2001.
Prostě ta výpočetní technika, to je skok do příštího století.
Rok 1958, kdy se zrodil první československý počítač,
přinesl i další významné události. U nás bylo například zavedeno
plošné očkování dětí proti černému kašli.
V Praze vzniklo Divadlo Na zábradlí,
které se veřejnosti představilo muzikálem Kdyby tisíc klarinetů.
V červnu proběhl XI. sjezd KSČ, tentokrát pod heslem
Za dovršení socialistické výstavby. Na Západě zatím vznikl zárodek
budoucí Evropské unie. V platnost vstoupily
takzvané Římské smlouvy, kterými bylo o rok dříve
založeno Evropské hospodářské společenství.
Můžete si s ním zahrát hru. A co víc, můžete se přesvědčit,
že moderní počítač nepracuje mechanicky.
Je to obyčejná hra. Stroj je velice tolerantní.
Napřed vás hru naučí, potom ji s vámi několikrát
zopakuje, a než se pustí do boje, nechá vás i několikrát vyhrát.
Jakmile však hraje doopravdy, neporazí ho nikdo.
Každý s ním prohraje. A to už svědčí o vlastnosti,
které se spisovatelé fantastických románů obávají.
Já jsem měl už někdy v roce 1988 systém PC.
Samo sebou tehdy byly už u nás téměř běžné
takzvané osmibitové počítače. Ty byly víceméně pro děti.
Vy jste nepařil?
Já mám teda jednu pařanskou epochu za sebou.
Strašně jsem měl rád Little Big Adventure.
To byla jeden čas taková příjemná hra.
A pak Duke Nukem.
To byla taková střílečka, taková jako Wolfenstein.
Donutil jsem se to přestat hrát, protože to je...
-Žrout času? -To je šílená věc.
Co říkal na počítače váš pes Bart,
abychom si na něj trošku vzpomněli.
Bart se zasloužil o mé počítačové počínání tím,
že mi zničil tiskárnu, že se zapletl do kabelů,
svrhl ji a už bylo po tiskárně. Ale za to chudák nemohl.
Ale do dějin vstoupil, když jednou můj kamarád,
jeden z takových otců zakladatelů českého internetu,
si obstaral nový počítač, tak mě pozval, abych přišel a obdivoval.
A já jsem přišel s Bartem a Bart...
Tomu se zřejmě taky líbil ten počítač,
protože zvedl nohu a počural mu ho.
-To bylo prostě šílené neštěstí. -A nikdy předtím to neudělal?
Ne. Nikdy předtím to neudělal.
Naštěstí to byl nějaký močovzdorný model.
Ale faktem je, že bůhví, jak by dneska ten internet vypadal,
kdyby ten křest byl důkladnější a pronikl do toho vnitřku.
Tak tohle je legendární ZX Spectrum,
o kterém byla řeč v předchozí reportáži.
Vzpomínáte na počítačovou hru Tetris II?
A co třeba Indiana Jones? To byly hity 80. let.
Hrály se na tomto počítači a napsal je František Fuka.
Schválně, jestli mu to půjde i dnes.
Tetris asi zná každý. Já jsem udělal variantu,
která na Spectru byla hratelná ve dvou lidech současně
na jedné klávesnici. Ještě dneska se mi občas
ozve někdo třeba z Ukrajiny, že ho oslovila v dětství
moje hra Tetris 2 a je to pro něj legenda.
Hlavní to, díky čemu jsem se já tehdy prosadil,
byly takzvané textovky, což byly hry spočívající v tom,
že neměly vůbec grafiku, jenom jste tam viděla
textově popsané - jste v místnosti,
je tady trpaslík, v rohu leží sekyra, co uděláte?
Hráč napsal buď zabiju trpaslíka, nebo jdu na sever,
nebo odemknu dveře. Na to mu ta hra zase napsala,
co se stalo. Mělo to vzbuzovat zdání,
že tam můžete zadat, cokoliv chcete,
a ono to simuluje realitu. Ve skutečnosti to mělo
velice omezený slovník a v každém okamžiku děje jste
mohli vybrat jenom z několika velmi omezených možností.
Člověk tu hru naprogramoval, pak ji zkopíroval
na magnetofonové kazety svým kamarádům.
Ti to nahráli svým kamarádům, ti to nahráli svým kamarádům
a takhle se to za pár týdnů dostalo na druhý konec Evropy.
Pamatujete si na své první setkání s počítačem?
Strýček tehdy studoval a potom pracoval s počítači,
takže mi dodával učebnice programování.
Já jsem si programoval na papír a pak jsem si já sám sobě
dělal počítač a programy jsem si zkoušel provádět.
Programoval jsem si s programovatelnými kalkulačkami,
kde jsem si dělal různá přistání na Měsíci a takové nesmysly.
Můj strýc tehdy emigroval do Spojených států,
aby se tomu mohl věnovat dál. Odtamtud mi poslal
můj první počítač, což byl VIC 20, předchůdce Commodora 64
s tři a půl kilobyty paměti. Na ten jsem udělal
asi během roku a půl či dvou let sto her.
Počítačové hry jsou prvním stupínkem k tomu,
aby si uživatel počítače začal počítače všímat víc,
aby ho dokonce měl rád. Je to pravda, Františku?
Ano, hry pomáhají rozvíjet nejen třeba rychlost reakcí
nebo postřeh, ale také logické myšlení.
Tady mám třeba hru, kdy lovec prochází začarovaným zámkem
a musí posbírat po zámku co nejvíc pokladů.
Když se ještě trošku vrátíme do historie,
vy jste pronikl do médií jako mladý talentovaný programátor.
Můžete na to konkrétně zavzpomínat?
Především tenkrát nikdo nemohl tušit, jestli jsem talentovaný.
Médiím stačilo, že je to dvanáctiletý či třináctiletý
chlapec, který se odváží ťukat do počítače a ví,
čeho dosahuje tím, že do toho ťuká.
To byl šok sám o sobě pro ta média.
Já používám počítač nejen ke hrám.
Třeba mám na něm seznam telefonních čísel
nebo seznam síť programů na něm mám.
Potom taky se dá používat k tomu,
že počítá kalorické hodnoty jídel.
Tenkrát to bylo něco vědecko-fantastického.
Pokládali mi úžasné dotazy. Tenkrát se mě ptali
při nějakém rozhovoru, jestli programy
neztrácejí na barevnosti, když si je kopíruji.
Ten člověk chtěl asi působit jako expert.
Ať budou počítače jakékoliv, tak vždycky budou lidé,
pro které to bude dobrý pomocník, kterému rozumí,
a vždycky budou lidé, kteří s tím začali teprve nedávno,
mysleli si, že to nepotřebují, netuší, že už dávno mají počítač
ve svém mobilu a ve své mikrovlnce.
Když jsme přemýšleli, jakou diváckou otázku vám
na závěr dnešního Retra položit, shodli jsme se na tom,
že nás zajímá, zdali jste v 80. letech hráli hry na počítači.
A pokud ano, jaké.
Pište a hlasujte na www.retromanie.cz
a za týden na viděnou.
Skryté titulky: Věra Kotlínová Česká televize, 2008