Zítra se bude tančit všude, až naše vítězné vlajky rudé...
Těmto písničkám se dnes více méně usmíváme,
ale ve své době byly brány naprosto vážně.
Byly to politické nástroje moci. O budovatelských angažovaných
a prorežimních písničkách bude dnešní Retro.
Budeme se věnovat Festivalu politické písně v Sokolově.
Kdo tam z profíků šel, věděl, že musí jednou za čas do Sokolova jít,
aby mohl někde zpívat, kdekoliv v Praze a okolí.
Povíme vám o znovuvzkříšení politické písně v Sokolově.
Týden jsem si říkal, že je to pěkná kravina.
Po týdnu se mi to rozleželo, spojil jsem se s kamarády.
Říkal jsem, jestli bychom to neudělali.
A dali jsme tomu podtitul festival proti papalášům.
A poodhalíme zákulisí vzniku snad nejznámější prorežimní písně
Dopis Svobodné Evropě.
To bylo snad přímo na objednávku, neboť se navracel kapitán Minařík.
Z některých jde i po letech mráz po zádech.
Mluvím o budovatelských písních, které především v 50. letech
sloužily k upevňování vztahů lidí k práci, k vlasti a režimu.
Budovatelská píseň vznikla vlastně hned po válce
jako pravé, nefalšované nadšení z konce války.
Mladí lidé se snažili válečné škody nahradit také hudbou.
Brzy se ovšem budovatelská píseň dostala pod křídla
komunistické strany.
V 50. letech to byla taková doba, že cokoliv,
co přicházelo ze Západu, bylo reakční, zpátečnické a nebezpečné,
takže se pod pojmem budovatelská píseň mohlo schovat ledacos.
PÍSEŇ
Je konec bídy, je konec hladu, je konec zlodějských světa řádů.
Kamarádi, je to mládí, kterému dnes patří svět.
Je známá a legrační historka, kdy jednu jazzovou
nebo swingovou instrumentálku přejmenovali rusky,
aby to vypadalo, že to je nějaká sovětská píseň.
Písně k budování ropovodů, dolů, hutí, velkých přehrad
byly v 50. letech všudypřítomné a vytlačovaly i oblíbenou dechovku.
Takové ty malé hudební žánry v podstatě zanikly.
I třeba taková dechovka, která do té doby byla velice oblíbená,
se dostala úplně na jinou kolej, protože z malých dechových
orchestrů se přešlo na obrovské dechové orchestry.
Mládí švarným sluncem svítí, přání plné srdce má.
Mládí voní jako kvítí...
Již v roce 1953 na Silvestra vznikla parodie
na politicky angažovanou píseň, což bylo pro mě velmi překvapivé,
když jsem to v archivu objevil. To byla píseň Do dlaní tvých,
která v roce 1953 zazněla na Silvestra.
Ve svých tvrdých dlaních vyměním soustruh za ručku tvou.
Traktoristko vzorná, píseň moje letí k tobě tmou.
Určité dočasné uvolnění přinesla druhá polovina šedesátých let
i pod vlivem zahraničních rozhlasových stanic.
Najednou kontakt se světem přece jenom nastal,
mohlo se tu a tam jezdit ven. Sem také začaly jezdit
významné angloamerické skupiny. Odrazilo se to na úrovni
domácí bigbítové hudby nebo rockové hudby,
kde vznikla spousta vynikajících kapel.
Dodnes ty písničky ještě přežívají a patří k tomu nejlepšímu,
co mimo střední proud vzniklo.
Běž domů, Ivane, a už se nevracej.
Po okupaci v roce 1968 umělci na výběr příliš neměli.
Jedni emigrovali, druzí zůstali a přizpůsobili se.
Našli se takoví chytráci, kteří měli dojem, že ten režim
tak jako v 50. letech s tím swingem obelstí tím,
že budou pod tu novou nálepku angažované propašovávat věci,
které byly angažované, ale jinak, než si ten bolševik myslel.
Známý je dlouhý boj třeba skupiny Spirituál kvintet,
která jezdívala i na sokolovský festival politické písně,
ale Jirka Tichota a další se hájí tím:
my jsme tam zpívali pod pláštíkem, že jsou to písně černého lidu,
naprosto jasné, dvojsmyslné, protirežimní písničky,
Až se k nám právo vrátí a Jednou budem dál a podobně.
Pár dnů chtěl bych žít...
Černou zem dostat ven, ven z okovů.
Jen řekni Sokolov a ozve se ti píseň.
Jen řekni Sokolov a kola roztočí se.
Pátý Festival politické písně v Sokolově se stane
mezinárodním svátkem solidarity, jedinečnou příležitostí výměny
politických zkušeností a poznatků v tvorbě
a uplatnění politické písně. Tak to se psalo v novinách,
konkrétně v Sokolovské jiskře 19. ledna roku 1977.
A do Sokolova teď míří i náš redaktor Tomáš Voženílek.
Hřiště, na kterém se pohybovali naši zpěváci,
bylo podle režimu třeba vymezit pevnými mantinely.
Proto vymyslel hudební přehlídky jako Festival sovětské písně
v Ostravě, Děčínskou kotvu, armádní Zlatý palcát
i nejcharakterističtější festival politické písně zasazený
do hornického města Sokolov. První ročník se odehrál
v roce 1973, poslední o 15 let později, v roce 1988.
Festival se konal obvykle začátkem roku, tj. v únoru.
Já jsem se nezúčastnil těch koncertů,
které byly v domě kultury, ale pouze tam v té chemičce.
Jak říkám, bože, já bych pil, kdyby tu tonic s ledem byl.
Hráli tam honky tonky, cinkaly sklenky, hned bych žil.
Tam probíhaly koncerty mezi stroji,
které tam byly, a my jsme tam v montérkách posedávali
na těch poncích a poslouchali jsme vystoupení, které tam bylo.
Já si pamatuji, že jsem byl na sokolovském festivalu
jakoby náhodou, když mě tam škodolibě vyslala redakce Melodie,
abych o tom napsal nějakou reportáž nebo recenzi.
Mě strašně zajímalo, jak ten festival vypadá doopravdy.
Lépe dát banány dětem, okurky pěstovat.
S hrozbami jdoucími světem nadobro skoncovat.
Lépe dát banány dětem, okurky pěstovat.
S hrozbami jdoucími světem nadobro skoncovat.
Festival pořádal Socialistický svaz mládeže
a Mladý svět byl vlastně týdeníkem Socialistického svazu mládeže,
tudíž jsme to měli v popisu práce a vždycky nás uvolnili na týden.
Přišel nějaký rozkaz, žádost to nebyla v žádném případě.
Chlapci, pojedete do Sokolova. Vzpomínám si,
že jsem měl takovou repliku na to. To nedělejte, bude průser.
A pak jsme tam byli.
Až se bude psát rok 2006, až se všichni přestěhujem
do obrovských měst, až dálnicí zeměkouli opředem,
až budem pyšní na všechno, co dovedem,
pak bude možná pozdě na to chtít se ptát, co děti?
Mají si kde hrát.
Bylo to takové buď - anebo. Kdo tam nepojede,
tak musí počítat s tím, že bude mít komplikace
v další existenci, vezmou mu papíry, na které se hrálo,
neudělá přehrávky, rekvalifikační zkoušky.
Potažmo se o něj bude zajímat třeba policie.
Opravdu si vybavuji jenom pár jmen zpěváků, kteří dokázali říci:
já do Sokolova nepojedu, a ono se jim zas tak nic zlého nestalo.
My jsme ten hlavní večer zahráli ty tři naše fláky stěžejní.
Hala vstala, bouřila, tajemník odešel.
Průser, zákaz, konečná. Vyhodili nás z toho Sokolova.
Já jsem okamžitě odjel do Prahy s kapelou
a druhý den v sobotu jsem v úžasu pozoroval zprávy,
kde jsem v hlavních zprávách viděl sám sebe,
jak tedy hraji v Sokolově, a ten redaktor doslova
má komentář ve smyslu, že takhle má vypadat
sokolovský festival mírový, nadšení, úsměvy, radost,
spojení lidí a dobrá muzika. A já jsem seděl v Praze
a byl jsem zakázaný a zdemolovaný.
Tak to byla taková kafkárna a zážitek až do smrti.
Jaký je podle vás rozdíl mezi politickou písničkou
a písničkou konvenční?
Není tam asi tolik lásky, spíš ty problémy.
Právě v dnešní době by měla tato politická píseň pomáhat lidem
v boji za pokrok.
Myslíte, že u nás se takové písničky píší?
Píší, ale myslím, že by jich klidně mohlo být víc.
Režim chtěl vytvořit jakoby pomyslný vzor,
jak by angažovaná píseň měla vypadat,
a založil slavnou skupinu Plameny, která byla přímo skupinou
Ústředního výboru Socialistického svazu mládeže,
kde Jiří Štědroň, Helena Vrtichová, Jana Matysová a další neštastníci
se pokoušeli zpívat takové ty optimistické písničky,
které měly na počátku normalizace dávat najevo,
že je to vlastně všechno v pořádku, jaká normalizace.
Máme se rádi a pojďte se vzít za ruce, mládí celého světa hurá.
Slunci je dvacet let a vzduch se smál
a náhle omlád svět, začíná náš festival.
Lidé to vnímali z hlediska popularity toho města pozitivně,
že o městu se hovoří, znělky v rádiu atd.
Já si myslím, že v té době to bylo vnímáno spíše pozitivně.
Kdyby mládež plnoletá spolu zvedla pěst,
anděl smrti, co dnes létá nad děravou střechou světa,
mohl by se opět na nebesích vznést.
Pokud jsem se nedíval po urostlých svazačkách
v uniformách, tak samozřejmě jsem s pobavením sledoval
takové ty panáky v tesilu z Ústředního výboru SSM
nebo nějaké místní nomenklaturní soudruhy,
kteří samozřejmě šíleně jásali, tleskali.
Vždyť to byla taky propagace onoho hornického města.
Atmosféra byla podobná, jako když se díváte
na archivní záběry z Prvního máje.
Rozesmáté město k zpěvu, tanci svádí
v uličkách i každém náměstí.
Vzpomínám si snad na nejbizarnější zážitek z té doby,
kdy jsme coby žáci základní školy byli nahnáni do areálu
chemických závodů, a zde v nějaké výrobní hale
jsme sledovali protestsongy angažovaných umělců,
jako byli i Kubánci a podobně.
My jako děti jsme byli rádi, že jsme se mohli vytrhnout z učení,
že jsme nemuseli trávit ve škole hodiny matematiky
a že jsme něco zažili. Pro nás to byla svým způsobem zábava.
S ideologií to nemělo nic společného.
Pozoruji píseň, jak se plíží, je v ní síla a není v ní pláč.
Tam byly dvě rozdílné roviny toho festivalu.
Jedna byla taková ta papírová, oficiální v těch koncertech
a další začínala večer po koncertu v místním hotelu v baru,
kde byly nejkrásnější rokenrolové party.
Tenkrát se tomu říkalo jam sessiony.
Všichni muzikanti a všichni zpěváci,
často i včetně těch, kteří byli u baru trošku poplivaní,
tak si šli zazpívat rokenroly a byly to jam sessiony
nejlepších muzikantů v republice, takže my jsme si to,
je to bohužel možná trochu pokrytecké,
ale taková byla doba, že jsme si to užili do rána v baru.
Toto je Hornický dům a v něm se konal
hlavní program Festivalu politické písně v Sokolově.
Kdo chtěl skutečně slyšet politické písně nebo my mladí,
kteří jsme se zajímali o angažovanou tvorbu,
tak jsme si dělali festival svůj konkurenční, nedaleko od Sokolova.
Zrovna to bylo také v té době, vždycky v únoru.
Také tam byla reflexe marasmu té doby.
Tam se zpívaly písničky tak, jak to ti mladí muzikanti cítili,
takže samozřejmě se zpívalo o tom, po čem všichni toužili,
jak brouk rudé barvy zmizel.
Brouk rudé barvy zmizel...
Ten nápad vznikl spontánně v rámci jedné hospody,
kdy mě to napadlo, protože jsem byl naštvaný na současné politiky.
Padl nápad, že by se udělal festival politické písně jako vtip.
Snaha o regeneraci festivalu politické písně mě překvapila,
ale protože znám kolegy organizátory, tak je mi jasné,
že to nebude politická píseň v těch starých kolejích.
To bych určitě pro to ruku na zastupitelstvu nezvedl.
A když mi někdo řekne zítra, že na Měsíc se poletí,
tak řeknu jenom, je to možné, no to jsou zkrátka Sověti.
No to jsou zkrátka Sověti, no to jsou zkrátka...
Zkrátka Sověti.
Mělo by to být proti papalášství jako jevu
v současné společnosti, kdy politici napříč
politickým spektrem si z nás někdy opravdu dělají legraci.
Mělo by to mít tohle téma. Název jsme nechali stejný
hlavně kvůli té skandálnosti, kterou ten název budí.
Angažovanost dnešního umění se ubírá trošku jiným směrem.
Jakkoliv nám ve vedení je jasné, že v první řadě,
do čeho se budou umělci strefovat, budeme my.
Jestli si ještě vzpomínám na text, tak to bylo souhvězdí žab
se pozná velmi lehce, původní obyvatelé jsou zelení,
zelené mozky v zelené lebce a od huby jim šlehají plameny.
A s touto písničkou jste se přihlásil na Festival
politické písně v Sokolově. To jste myslel vážně?
To jste vybrala zrovna dodatek, to je konec.
To je závěr té písničky, ale já jsem se přihlásil
s písničkou Souhvězdí... Můžu brnknout kousíček na úvod?
Ano.
Při jednom ze svých vesmírných letů,
jelikož po nocích cestuji rád, za zády nechal jsem naši planetu
a přistál v Souhvězdí žab.
A ten dodatek, ten vznikl později.
S touhle písničkou jsem se přihlásil
na ostravské kolo politické písně a to byla písnička
taková celkem vykalkulovaná na porotu.
Chtěl jsem vyhrát, chtěl jsem se dostat do Sokolova.
Já jsem neměl v Ostravě moc dobrou politickou pověst v té době,
a tak jsem se rozhodl, že si ji napravím.
A opravdu jsem to ostravské kolo vyhrál touhle písničkou,
ale do Sokolova jsem nejel, protože pak se ukázalo
během toho příštího týdne, že porota nebyla
správně usnášeníschopná. Nějak ty výsledky
se potom musely změnit a jel do Sokolova někdo úplně jiný.
Co říkáte na písničky, které jste v té době složil?
Právě třeba pro takovéhle účely festivalu písně v Sokolově.
Já jsem psal takové písničky, za které bych se měl stydět.
Američani, už nechte těch válek nebo tak něco.
A stydíte se za ně?
Ani ne, bylo to hloupé, naivní, člověk byl mladý
a učil se teprve psát písničky. Teprve když jsem měl za sebou
soutěže, nějaké diplomy a semináře, tak potom se dalo říci...
Dneska se dá říci, že už umím psát, ale tenkrát jsem se jenom snažil.
V roce 1977 se v Sokolově konal už 5. ročník
Festivalu politické písně.
V Británii v té době vrcholilo punkové hnutí.
Debutové desky v tomtéž roce vydali Sex Pistols i The Clash.
Americkým prezidentem se po Geraldu Fordovi stal Jimmy Carter.
Jedním z problémů, s nimiž se v úřadu musel potýkal,
byl i pětadvacetihodinový výpadek proudu, který v červnu
postihl New York a který se neobešel bez paniky a rabování.
Československým komunistům zas dělali vrásky signatáři
Charty 77 v čele s bývalým ministrem zahraničí Jiřím Hájkem,
filozofem Janem Patočkou a dramatikem Václavem Havlem.
Stejně jako v případě sokolovského festivalu
ale stále bylo dost těch, kteří režimu vyjadřovali podporu.
Někteří umělci třeba podpisem takzvané Anticharty.
Politická píseň se neobjevovala jen na festivalech.
Byla všude kolem nás. Stačilo pustit si televizi
nebo si zapnout rádio. Nebylo před ní úniku.
Největší rozruch, hněv, posměch a později i oblibu vzbudila
paradoxně politická píseň, která se téměř vůbec nehrála.
Dopis Svobodné Evropě Josefa Laufera
byl i na soudruhy příliš velké sousto.
Ztratili obličej, dolar byl důvod,
po boku Goebbelsů je jim OK.
Ztratili obličej, jazyk a původ.
Teď hrají nám z partesu hlas CIA.
Pan Laufer ví, jestli v tom nebylo taky něco za něco,
jestli neměl nějaký kriminální delikt nebo něco podobného,
ze kterého se vykoupil tím, že tady oslavil rozvědčíka Minaříka.
Díky vám, díky vám, chlapíku statečný
za vaši odvahu, rozum a sílu.
Přišla kapela a poměrně velmi zajímavý,
to se točí ten základ, poměrně velmi zajímavá melodie,
až rocková, ten doprovod, ale najednou se otevřely dveře,
přiběhl pan Laufer a nazpíval neskutečnou věc.
Kdo by to poslouchal, ty jidášské žvásty,
odporné žebrání o nakyslý chléb.
Ve čtyři hodiny, takzvaně teplé, se to vezlo na Vinohrady.
Tam to jednou odeznělo, pak to snad myslím ještě
jednou šlo v repríze, ale od té doby už nikdy.
To bylo užasné, že tam zafungovala snad i bolševická autocenzura.
Prostě ten text byl tak strašný, že se to snad ani nedalo
považovat za angažovanou píseň.
Uřvi si bránici, ty špinavé klíště.
Nepleť se do veršů kde domov můj.
Dopis Svobodné Evropě pochopitelně doputoval do Sokolova
na Festival politické písně.
Pamatuji si, že už se předem šuškalo,
že tam s něčím takovým vystoupí, že něco takového natočil.
Takže jsme nevěřícně čekali, co bude, a když to zazpíval,
tak myslím si, že se mohl hanbou propadnout.
Za normalizace vznikla také tato píseň
na oslavu sovětských vojáků, kteří nás osvobodili za války.
Možná měla ospravedlnit v té době nedávnou okupaci Československa.
Soudruhu, sovětský vojáku,
jak v roce 1945, soudruhu, sovětský vojáku...
Co se týká písničky Soudruhu, sovětský vojáku,
to je jedna z písniček, která byla sice natočena,
ale nikdy nebyla vysílána, protože ji neschválila
schvalovací ideologická komise. Ona totiž byla tak nesmírně
ideologická, že i pro ně toho bylo trošičku moc,
a moc dobře věděli, že s touto písničkou by si jedině uškodili.
Na začátku kariéry, když už jsme začali hrát
v prvních klubech, jsme dávali texty ke schválení.
Z těchto textů byly některé po schválení,
některé se vrátily schválené s razítkem
a některé se vrátily s připomínkami.
Já jsem to nijak nepřepisoval. Napsal jsem jiné,
které pak byly bez připomínek, a věděl jsem, co se po mně chce,
takže už pro mě nebyl problém napsat něco jiného
než opravovat nějakou věc.
Podívejte se, taková doba to byla
a ta doba měla svoje umění. Dnešní doba má taky svoje umění.
Zeptejte se za 20 let, jak se jim líbí to,
co se děje v této hudbě dnes.
Někdo řekne líbí, někdo řekne nelíbí.
A co třeba ten Partyzán? Partyzánská.
Skal a stepí divočinou, hladový a rozedrán,
s puškou v ruce, s ohněm v srdci uhání vpřed partyzán.
S puškou v ruce, s ohněm v srdci uhání vpřed partyzán.
Jak se díváte na to, že město Sokolov chce obnovit
festival polické písně? Jste pro, aby tento festival znovu existoval?
Hlasujte na www.retromanie.cz a připište,
která prorežimní píseň vám nejvíce uvízla v paměti.
Za týden na viděnou.
Skryté titulky: Věra Kotlínová Česká televize, 2008