-Tak co, jedeme? -Jo, můžeme.
Babky s vajíčky, plačící mimina, tlačenice.
Prosím vás, nechte toho tady. Tak nějak to vypadalo v autobusech,
které mě každé léto vezly za tetou Máňou
na pravidelné lince ČSAD Praha - Doksy.
Pozor! Pozor! Rychlíkový autobus
do Karlových Varů odjíždí ve 13.30 z nástupiště číslo šest.
V dnešním Retru zapátráme v historii Československé státní
automobilové dopravy a svezeme se v legendárních autobusech.
Zjistíme, jak to v ČSAD fungovalo
a jak jsme si stáli v mezinárodním srovnání.
V kontextu i se zahraničím měla česká nebo tehdy československá
silniční doprava vysokou úroveň.
Nepřijdete o návštěvu nejslavnějšího
autobusového nádraží u nás, a to rovnou ve třináct třicet.
Tam, kde dříve byla původní budka dispečerů, dneska,
respektive snad už zítra, bude nové odbavení cestujících.
Pozveme vás na projížďku autobusy,
které stavěly třeba právě na vaší zastávce.
Na tehdejší dobu to byly autobusy pěkné
a cestovalo se v tom celkem dobře.
Asi každý z nás před rokem 1989 využil služeb podniku ČSAD.
Jak jinak bychom se mnohdy dostali do školy,
do zaměstnání nebo třeba k lékaři.
O historii ČSAD víc zjistil Tomáš Voženílek.
Jeden z nejvýraznějších mezníků v naší novodobé historii -
- rok 1948. Razantní nástup komunistické moci
se nevyhnul ani veřejné silniční dopravě.
Nebylo to snadné takhle začínat. Vždyť část vozového parku byla
od bývalých soukromých majitelů, část z kořistních vozů z války.
Chyběly náhradní díly a opravny se teprve začínaly budovat.
Pracovníci ČSAD se tak připojili k milionům těch,
kteří začali budovat socialistické Československo.
Došlo k zásadním změnám.
To znamená k vyvlastňování některých soukromých dopravců,
malých, velkých i středních, a utvářely se podniky ČSAD.
Většina podniků byla smíšeného charakteru.
To znamená měly nákladní i autobusovou dopravu.
Někdejší závozník, poté dispečer a vedoucí finančního
a plánovacího oddělení Jaroslav Ryba
se dlouhodobě zabývá silniční dopravou.
Zdokumentovat a popsat dění kolem roku 1948
pro něj bylo velkým dobrodružstvím.
Léta 1947, 1948 a 1949 byla poměrně dost dlouho zkreslována.
Mně dalo strašnou práci, mluvíme-li o ČSAD,
jak ČSAD vznikaly vůbec.
Když se všude psalo, že to bylo dobrovolné,
tak já jsem si dovolil tam dát dobrovolné
i nedobrovolné vyvlastňování vozidel,
což nebylo v té době tak jednoduché.
Vyvlastňování bylo prováděno vcelku cestou,
nechci říct bolestivou, ono to každého bolí,
kdo přijde o něco, ale takovou vcelku solidní.
Musím říct, že mám ještě dodnes spoustu přátel,
kteří toto vyvlastňování prováděli, a dodnes se s nimi stýkám,
ačkoliv každý můžeme stát na jiné straně barikády.
Nově zřízený podnik měl být podle tehdejšího ministerstva
dopravy veden vyškolenými hospodářskými funkcionáři,
vybranými z řad vlastních osvědčených pracovníků.
Znak ČSAD se měl rovnat znaku vzorné dopravy.
Jaroslav Pokorný z dopravního závodu 103 národního podniku
ČSAD KNV Praha urazil dnes ráno
poslední z milionu kilometrů bez nehody.
Národní podnik ČSAD v 50. a 60. letech zavedl
ucelenou síť autobusové dopravy v celém Československu
a jednotné tarifní podmínky. V průběhu let se také začal
sjednocovat způsob označování autobusových zastávek.
Národní monopol na silniční dopravu skončil po revoluci.
Název ČSAD si nechala řada
dnešních soukromých nástupnických organizací.
Řidič Antonín Čihák vás vítá na palubě vyhlídkového autobusu
a přeje vám jménem ČSAD velmi příjemnou,
i když chvilkami riskantní jízdu. Nastupovat, dámy!
V Retru se ještě podíváme na Florenc v roce 1948
a nahlédneme do autobusového hotelu.
Paní Talpová, kolik je teď hodin?
-Já nevím, ale... -Máte hodinky.
Jo, vlastně já mám hodinky. Víte, že třináct třicet?
Chlapci, vy jste to teda vyhmátli. Přesně třináct třicet.
Copak taková křehotinka, to je docela dobrá věc.
Pěkně se to na ni kouká, ovšem jízdní řád je taky dobrá věc.
Ono se to všecko točilo na Barrandově,
kde udělali úžasné nástupiště.
Oni tenkrát postavili i naprosto funkční autobus,
který přijel a odjel, ale měl rozkládací stěny,
aby mohla kamera, aby mohli páni kameramani
různě na detaily, k hercům a tak.
A myslím si, že to bylo koncipované někam takhle tamhle,
jako že se to odehrává tamhle někde.
Jako že ta fronta, jak stojí a čekají na autobus.
Ano, ano. Stánky a to všecko bylo asi přibližně tamhle někde.
-Člověče, dejte tu ruku pryč. -Kvůli vám si ji dám amputovat.
Zajímá mě, jaké to bylo vlastně hrát po boku takových osobností,
jako byl třeba pan Filipovský, paní Zázvorková, Medřická,
pan Sovák, vedle kterého sedíte v tom autobuse.
Pro mě to byl naprosto úžasný začátek.
Já jsem přišla z Brna z konzervatoře.
Najednou, jak zpívá Jirka Suchý tu nádhernou písničku,
V takové krásné společnosti, jsem se opravdu ocitla
v neuvěřitelně nádherné společnosti.
Jedeš, potvoro!
Kdo je u vás potvora, vy sprosťáku?
-Tak ať neobtěžuje, nebo... -Nebo?
On mi řekl nebo. Copak se tady nikdo nezastane slabé ženy?
Když vy jste slabá žena, tak já jsem slunéčko sedmitečné.
Tichá volnost pohybu.
Praha Florenc.
Jedno z nejznámějších autobusových nádraží u nás.
Letos slaví kulaté výročí a v rámci oslav chystá i modernizaci.
Tomáš Voženílek se proto vypravil na starou Florenc,
která s novou stavbou nenávratně zmizí.
Autobusy se zde objevovaly například už ve 30. letech.
Historie autobusového nádraží Praha Florenc
se začala psát o pár let později.
Oficiálně tu byl provoz zahájen 17. června 1948.
Autobusy začaly jezdit od prvního dne.
Další rozvoj byl v roce následujícím,
kde přibližně v tomto místě, kde je ta skulptura,
byla postavena velká dřevěná odbavovací budova.
Předpokládáme, že byla někde tady v tom prostoru,
který je přímo před námi, a v té výpravní budově
byly soustředěny standardní funkce autobusového nádraží.
To znamená funkce pro cestující, sociální zařízení, čekárny,
prodejny lístků, funkce pro řidiče.
Nějaká odpočívárna řidičů a jejich servis.
To je možná ta dispečerská budka, která hrála ve filmu Florenc 13:30.
Ano, to bude jistě ona. Tady ještě po ní zůstaly základy.
Vidíme možná naposledy. My doufáme,
že do roka na tomto místě bude stát už nová odbavovací hala,
takže je to poslední nostalgická vzpomínka.
Takto přibližně vypadalo autobusové nádraží až do 70. let,
kdy muselo částečně ustoupit výstavbě metra.
Stanici Sokolovská podlehla původní výpravní budova.
Nádraží Florenc tak prošlo významnou přestavbou.
Tato fronta domů byla v ulici Pod Výtopnou
a tyto domy byly strženy v souvislosti
s první velkou přestavbou autobusového nádraží,
která byla v 70. letech v souvislosti s výstavbou metra.
Šedesát let stará konstrukce. Starší než já.
Kéž bych se já těšil tak dobrému zdraví.
Tahle konstrukce byla nahrazena v 70. letech
nebo doplněna systémem ocelových lávek,
které jsou tady doposud. Ony v tuhle chvíli vypadají
trochu depresivně. Zachytili jste nás v nedbalkách,
protože lávky se právě připravují pro úplnou repasi.
Tento systém lávek reflektoval skutečnost,
že odbavení cestujících se z původní dřevěné haly
přesunulo do dvojdomu Křižíkova 4 a 6
a orientace cestujících byla opačná.
Byla napříč nádraží, a proto ta lávka vede
takhle přes celé nádraží.
My nemáme žádné zprávy o tom úplně prvním období.
Víme, že poptávka po autobusové přepravě trvale rostla.
Napřed v závislosti na tom, že se naše skupiny obyvatel
zapojovaly do pracovního procesu, typicky ženy.
Následně potom v 60. letech poptávka byla zvyšována
rozšiřující se, řekněme, potřebou rekreace.
Lidé začali jezdit na chaty a na chalupy.
Kolem roku 1990 jsme měli úplnou špičku.
Od té doby začal útlum.
Jednak lidé více pracovali a méně se rekreovali,
ale vliv měl také vzrůst individuální dopravy.
Trať 10021, spoj 23, jedu do Mělníka, řidič Stach.
Děkuji. Na shledanou.
Největší a nejznámější autobusové nádraží u nás
provozoval příslušný podnik ČSAD. Jako jediné z prvních tří
pražských poválečných autobusových nádraží přežilo
mnoho zvratů, a dokonce i rozsáhlé povodně.
Retro je jeden z posledních pořadů, který dosavadní podobu
Florence zachytil na kameru.
Za jak dlouho změní Ústřední autobusové nádraží Florenc podobu
a jak bude vypadat?
Změna začala.
Ono to ještě na autobusovém nádraží není vidět,
ale už došlo k přeložce inženýrských sítí
a stavba dočasné odbavovací haly byla zahájena.
Předpokládáme, že ode dneška za rok
už nepochybně uvítáme první cestující v hale.
Jaké události hýbaly světem v roce
oficiálního zahájení nádraží na Florenci?
V lednu byl zavražděn indický politik Mahátma Gándhí.
14. května vznikl židovský stát Izrael.
O pouhý den později ho napadla koalice šesti arabských států.
Evropa se zatím potýkala s následky 2. světové války,
které měl zmírnit tzv. Marshallův plán.
Československo finanční a materiální pomoc USA
z politických důvodů odmítlo. Po Vítězném únoru se k moci
dostala komunistická strana a naším spojencem číslo jedna
se na příštích 41 let stal Sovětský svaz.
Ten autobus byl nádherný.
Neměl sice anatomická sedadla, ale byl úžasný, krásný.
-Zaoblený byl. -Obrovský.
To, co dneska vlastně už některé autobusy...
Nesmíme říkat název, protože to bychom dělali reklamu.
Ale měl obrovská okna. Mám pocit,
že to mělo částečně prosklenou střechu,
akorát uprostřed byl takový pevný čtverec.
Já nevím, jestli to bylo na kufry. To už si nepamatuji,
ale opravdu v tom autobuse to bylo úžasné.
Vyznáte se v jednotlivých typech autobusů?
Ne, to tedy opravdu ne.
Ale fakt je, že to musela být nějaká škodovka,
protože Pepík Bek tam zpívá tu úžasnou písničku.
Jak to tam je?
Pepa tam zpívá ta bílá láska... Ne, ta bílá dálka, to je láska má.
Ta bílá dálka, to je láska má.
Já jedu k ní a ona vstříc mi běží.
Náš cit má miliony há pé, mezi námi všechno klape
v rytmu jediném. Ona mi voní benzinem.
Za tetou do Doks jsem jezdívala žluto-bílou hranatou karosou.
Jinak se v jednotlivých typech autobusů zrovna moc nevyznám,
a tak raději informace o vozovém parku
tehdejšího podniku ČSAD přenechávám odborníkům.
Svezte se po letech v legendárních autobusech.
Přehnala to, holčička. Přehnala.
Pro pamětníky jsou favority a nejkrásnějšími exponáty
vozového parku tehdejšího podniku ČSAD.
Ve své době byly právě tyto autobusy symbolem
rychlého a luxusního cestování.
Pane Candro, jak vám je, když se dneska podíváte
do toho starého autobusu Praga?
Normálně. Mně se líbí. Lepší jak ty nové.
Proč se vám tolik líbí? Co je na něm raritního a hezkého?
Žádné klimatizace... Stáhla se okýnka
a bylo to všechno takové jednoduché.
Téměř v každém autobuse je rádio
a televize tam mají a takové obsluhy samé.
Jako cestující jsem v tom jezdil jako žáček na hokej.
Ne v tomhle typu, to byly jinak uspořádané sedačky.
-Tohle je provedení LUX. -LUX provedení?
Jako je tady RTO LUX, tak tohle je luxové provedení.
Tam byly sedačky po obvodu.
Mě tady ještě zaujala jedna věc.
Tady ta oranžová výsuvná ručička. Co to je?
To je směrovka, tenkrát byly takové směrovky.
-Ale nejde vytáhnout. -Jde. Já vám to ukážu.
To jste musel manuálně ovládat, když jste odbočoval vlevo, vpravo
-i na druhou stranu. -I na druhou stranu.
Tak to už se dneska nevidí.
Koncem 50. let se na silnice dostává snad dodnes
nejoblíbenější autobus u nás - RTO, rámový trambusový
osobní autobus 706. Jeho speciálně upravená verze
dojela v roce 1958 až do Bruselu na EXPO.
Bruselský se malinko lišil, protože přední a zadní čepice...
Počkejte, to mi musíte ukázat.
Tady... Počkejte, já tam takhle vyskočím.
Tady na té střeše to vypouklé, tam byla ještě skla.
To byla jediná dvě auta, která měla skla navíc -
tady vepředu a vzadu.
-Jediná dvě auta v Československu? -Která byla vyrobená.
Tenhle autobus je ještě zvláštní tím,
že ten podnik, co ho dostal, tak dostal Řád Vítězného února
a mohl koupit autobus pro ROH, takže ten autobus se dochoval
v té podobě, v jaké je, akorát měl špatný motor.
Tam nechali vodu a roztrhal to mráz.
S tímhle většinou jezdili po zájezdech.
A pak byly takovéhle autobusy i linkové
a ty se používaly hlavně na linkách.
Odvážely lidi do práce, z práce, do školy.
Tahaly se za nimi vleky.
Tady se nastupovalo, vystupovalo.
Větší zavazadla jsme museli dávat nahoru na střechu.
-Jak jste to zvládali? -Zvládalo se to.
Musel tam řidič vylézt, připoutat to tam.
Muselo se to přivázat. Když bylo špatné počasí,
dala se přes to plachtička, aby to nepromoklo.
Tenkrát toho lidé tolik s sebou nevozili, jako vozí dneska.
RTO jste mohli potkat při cestách Československem.
Bruselskou verzi na věky zaznamenala kamera
pro film Florenc 13:30. Tento legendární autobus
ve své době projel řadu zemí. Stejně tak jako cestující
i řidiči byli před cestou ven důkladně prověřováni.
Na začátku byly jen východní státy, tam se mohlo,
ale tady to trvalo delší dobu. Taky je vybírali.
Každý tam taky nejezdil.
Neměl jste někdy zaječí úmysly?
Ne, to nikdy. To mě nikdy nenapadlo tam zůstat.
Ale dost lidí v Jugoslávii zůstalo, třeba pět se jich nevrátilo.
Nepřišli k autobusu.
Když jsme byli ve Švýcarsku, tam také zůstali s hokejisty.
Když jsem byl se sportovci, tak tam zůstali asi tři.
Vždycky tam někdo zůstal.
A jak to řidiči řešili? Řešili to vůbec?
My jsme to neřešili, od toho byl průvodce.
Ten to nahlásil na hranicích, tam se sepisovaly protokoly.
Oni normálně odešli a nepřišli už k autobusu.
Tak takováhle kožená brašna bývala, takhle se tu chodilo předem.
Když pršelo, tak se stálo vevnitř na schodech.
Ukážu vám to takhle.
Tohle bylo na kovové peníze, papírové byly tady,
na jízdenky obyčejné, tehdy byly týdenní.
Ještě byly kleště na proštipování jízdenek.
Já je mám sice už všechny vytrhané.
To jsou ještě originál jízdenky, co byly,
a tam se štípalo ze zastávky do zastávky,
spoj, datum a papírové peníze se dávaly mimo.
Pane řidiči, prosím jednu jízdenku do Brna. Za kolik to bude?
Tady tímto autobusem.
V té době byl jednotný tarif a ten byl vždycky napsaný
tady vepředu. To se podíváme tady do Brna jízdní řád.
Tady zrovna je. To bylo 189 kilometrů.
-Ano. -Obyčejná...
-Padesát jedna korun. -Padesát jedna korun.
Dneska nevím, protože už jsem osm let v penzi,
tak nevím, kolik dneska stojí jízdenka.
Vy jste se o tuto práci dělil s průvodčí.
Ta měla taky svůj strojek. Já měl taky svůj strojek.
Když tyto autobusy přestaly, tak sem dovezli harmoniky ikarusy.
Tam už jsme na to byli sami.
Ikarus byl dalším z charakteristických autobusů
vozového parku ČSAD před rokem 1989.
Do zemí východního bloku tyto vozy
dodával výrobce autobusů z Maďarska.
Normálně...
To bylo takové humpolácké, ten ikarus.
PÍSEŇ
Červený autobus nás veze z výletu, červený autobus už objel celý svět.
Červený autobus vozil už pratetu.
Kdo tomu nevěří, ten může s námi jet.
Jinak byly dobré.
Každou chvíli přesazoval brzdy.
Ten zadek dost brzdil a přesazovat klíče...
Ten autobus je Škoda ŠD 11 Evropa bus.
Bylo to zvláštní auto, protože mělo jiné čelní sklo,
jiné zadní sklo, byla tam šestikvalt převodovka.
Bylo jinak vybavené než normálně.
A proč Evropa bus?
Protože to bylo určené na daleké výlety
a zájezdy do zahraničí. K tomu byl i ten přívěs,
aby lidi nemuseli platit hotel, tam lidi spali a bydleli.
Aha, takže teď se z boku vysouvá...
Bylo jich vyrobeno osm, používané snad byly všechny,
ale pokud vím, tak existují dva.
Tenhleten náš a jeden stál někde v autobazaru.
Začíná den socialistického Československa.
HLÁŠENÍ Z RÁDIA Pět hodin třicet minut, půl šesté.
Po autobusech řady Š 11 byla v 80. letech zahájena výroba
dnes legendárních hranatých karos typové řady 730.
Zásadní změnou bylo přemístění motoru a převodovky
za zadní nápravu.
Jejich přímé podobné nástupce můžeme vídat na zastávkách dodnes.
S autobusy se změnily i podniky ČSAD.
Vznikly soukromé organizace využívající stejný název
i další soukromí dopravci. Jiní jsou dnes také řidiči,
cestující a rozdílný je rovněž provoz na silnicích.
Společný cíl ale zůstává u meziměstské autobusové dopravy
stejný dodnes - dostat se rychle a bezpečně do cíle cesty.
Takhle to fungovalo, takže silnice nebyly tak plný.
Jezdilo se výborně. Dneska jet do Prahy, to je katastrofa.
Zaměstnání? To byl koníček napřed, ta šoféřina.
Lidé byli rádi, že se dostanou do práce.
Třeba i tolerovali nějaký ten nedostatek.
Jednou nešlo topení nebo nešlo ve vleku zatopit,
tak to tolerovali v zimě.
Když sem v roce 1990 přijížděli experti vyprávět o tom a radit,
tak nikdo neopomněl vyzdvihnout organizaci
autobusové dopravy u nás. Ta byla jedna z nejlepších,
protože jsme měli zapojené téměř všechny obce v naší republice.
Pane řidiči, jaké je to vlastně být šoférem?
Jo, šoféřina, šoféřina. Vlastně práce jako každá jiná.
Tak kterým autobusem byste se i po letech rádi svezli?
Hlasujte na www.retromanie.cz.
Vozit po silnici šoféra. Kdo to kdy viděl?
Co nejdříve se v Retru zaměříme i na jiné typy dopravy.
Za týden na viděnou.
Skryté titulky: Věra Kotlínová Česká televize, 2008