Sednout si v pátek po práci do auta a vyrazit na chatu.
Tak tráví víkendy mnoho z nás.
Chataření k nám Čechům patří a bereme je jako samozřejmost.
Je to fenomén, který zažil největší rozkvět
v době socialismu. Proto mu věnujeme dnešní Retro.
Patříte také mezi ty, kteří prožili většinu víkendů na chatě?
Vypadá to tak, že český národ je společně s částí Poláků
a východních Němců národ chatařů. Máme nejenom nejvíc chat,
ale ty chaty jsou jedny z nejlepších.
Kde se vůbec vzala taková obliba chat v Československu?
Tady na vás nechodily v jednom kuse nějaké brigády.
Tady to byla taková určitá svoboda.
Jakým chatařem byl Přemek Podlaha?
Jsem pyšný na to, že jsem třikrát stavěl krb.
Potřetí už hořel a táhl.
Kam vůbec sahají kořeny chataření v Československu
a jak se postupně proměňovalo?
To se dozvíte od redaktorky Petry Schubertové teď.
Zdá se, jako by tu naše letní přístřešky byly snad odjakživa.
Obydlí nazývaná chaty se ve volné přírodě
začala objevovat už zhruba kolem roku 1920.
I když kdybychom pátrali v hlubší historii,
našli bychom i zmínky o různých lesních přístřešcích
uhlířů nebo romantiků a prvních turistů
ještě koncem 18. a poloviny 19. století.
Ve skutečnosti se zdá, že první velký impuls nastal po roce 1920,
kdy část skautů, která nechtěla být organizována,
takovým skoro militantním způsobem zběhla.
To byli ti divocí trampové. A teď Bob Hurikán popisuje,
jak třeba postupovali proti toku Kocáby a zakládali první osady.
A ty první osady jsou nádherné. Ony se místy ještě zachovaly.
Chataření se však postupně stalo zálibou nejen trampů.
Z těchto osad ve 30. letech vznikaly vily
nebo tzv. letní byty i pro lidi z bohaté vrstvy.
Chataření jako fenomén propuklo především s rozvojem měst.
Lidé začali mít zprvu potřebu si oddechnout
od městského života v přírodě.
Já v tom spíš cítím takový ten vztah k zemi.
Ty prastaré kořeny, potřebu být v přírodě,
mít trávu, mít stromy.
Kompenzovat si doopravdy to čím dál pitomější a horší město.
Poválečná doba 50. let přinesla další kapitolu v historii
chatařů a hlavně chalupářů. Mnohá stavení,
která zbyla po odsunu německého obyvatelstva,
tak paradoxně našla své zachránce.
Řada chalup, které tady byly volné po odsunu Němců,
už byla velmi zchátralá. Byly to ruiny.
Někteří chalupáři se dají považovat za zachránce
původních venkovských stavení.
Chataři jsou lidé, kteří si staví chatu,
někdy si ji dokonce staví v podobě nových celých městeček,
obsazují krajinu a obecně jsou vnímáni za ničitele české krajiny.
Chalupáři naopak zachraňují chalupy, často po Němcích.
Ochraňují celé vsi. Donedávna existovaly vsi,
kde byli třeba jen dva nebo tři stálí obyvatelé
a zbytek byli chalupáři. Ale ve skutečnosti jsou to
takto propojené dvě věci a není možné
to takto jednoduše smést ze stolu.
Takhle idylicky kouzelně a lákavě vypadalo
jedno údolí řeky Sázavy před časem.
A takhle vypadá a s ním i řada údolí dalších řek dnes.
Ten, kdo neměl chalupu, koupil alespoň malý pozemek
a na něm si často sám postavil vlastní chatu.
Skutečný boom se zrodil v 60. letech,
kdy se masově rozšířil automobilismus.
Stíny války byly pryč, vznikala první cihlová a panelová sídliště.
Města se barvila do šeda, lidé pracovali od šesti
a často byli už ve tři hodiny doma. Volného času bylo hodně.
A právě v této době objevili, jaké všechny možnosti skýtá chataření.
Teď dochází k explozi chatařství, která je nesmírně krásná.
Protože lidé se nemohou realizovat v práci,
tak v práci přes týden odpočívají a pak jedou na neděli
nebo později na sobotu a neděli se sedřít na chalupu,
něco vytvořit vlastníma rukama.
A vznikají neustále zvelebované a rozrůstající se chatové kolonie.
Zejména v posledních desetiletích se u nás rozšířila chatová výstavba
v příměstských oblastech. Na mnohých místech
dřívější živelná nekoordinovaná výstavba chat narušila
estetický ráz krajiny. Dnešní rekreační výstavba
již podléhá státnímu dohledu. Nesmí rušit v krajině
a rekreační objekty musí na ni harmonicky navazovat.
Fungoval i takový konzumní trojúhelník.
Kdo má už hezky zařízený byt, má auto, pak chatu nebo chalupu.
Ve skutečnosti lidi věnují v normálních rozhovorech
hrozně moc času jednak domácím zvířatům, jednak chatám.
A tím, jak je to takové nevzrušivé téma,
tak se skrývá pod těmi všemi neštěstími a politickými akcemi
jako takovými, ale de facto politické strany přicházejí
a odcházejí, ale chaty a chalupy zůstávají.
K fenoménu masového růstu chataření také výrazně přispělo
uzákonění doposud pracovní soboty ve volnou.
Od roku 1968 měl pro obyvatele Československa
víkend najednou dva dny. Byl to rok, kdy v USA vrcholilo
hnutí proti válce ve Vietnamu a za práva černochů.
V Evropě se společenské napětí projevilo
v podobě studentských bouří, které například ve Francii
přerostly ve stávku téměř desetitisíců pracujících.
V Československu jsme si zatím užívali částečného uvolnění poměrů,
pro které se vžil název pražské jaro.
21. srpna ale sen o socialismu s lidskou tváří pod vedením
reformních komunistů ukončil vpád vojsk Varšavské smlouvy.
Přemek Podlaha je pochopitelně fenomén.
Já jsem tím vždy opovrhoval, než jsem v tom pořadu vystupoval,
protože několikrát jsem byl do něj pozván.
Uvědomil jsem si několik věcí. Především pro mě pan Podlaha
je výrazný politický aktivista, a to antiglobalizační.
Pane Podlaho, jste chatař?
Jeden čas jsem byl chatař.
V roce 1961 jsem vstoupil do Československé televize.
Zrovna v tom roce jsme stavěli chatu tady u Kytína za Prahou.
S rodiči jsem tam tři, čtyři, pět let hospodařil,
až jsem se postavil na vlastní nohy a stal jsem se chalupářem.
Na co jste nejvíc pyšný?
Co jste vytvořil na chalupě či na chatě?
Například postavit rovnou zeď, třeba příčku v chalupě,
není legrace. To jsem dokázal. Pravda, asi dvakrát to spadlo.
Potom jsem pyšný na to, že jsem třikrát stavěl krb.
Potřetí už hořel a táhl. To jsem pyšný.
Samozřejmě jsem tam podal i řadu dalších výkonů.
Například jsem se zdokonalil v sečení kosou.
Já jsem tenkrát neměl sekačku, tady sekačky nebyly.
Dokonce jednou za mnou šla žena, nesla mi kafe, nevšimla si
a já jsem ji kosou sekl do paty takhle vysoko nad zemí.
Pak jsem ukazoval tu patu a říkal jsem:
Vidíte, kluci, jaké já dělám nízké strniště?
Vezměte mi tu kosu, ta je úplně nová.
Jak já poznám, že ta kosa je už naklepaná?
Já jsem ji klepal dvě hodiny, ale třeba ještě naklepaná není.
-Jak se to pozná? -Tak jako se poznává, je-li nůž ostrý.
Bříškem palce.
A když je to úplně ostré až na říznutí, je to naklepané.
Přiznám se k jednomu velkému prohřešku,
kterého jsem se dopustil, a poznamenal jsem
architekturu české vesnice. Někdy v 70. letech jsem viděl
poprvé skleník z lahví a rozhodl jsem se, že to budu propagovat.
Na výstavě Zahrada Čech jsme dokonce postavili skleník z lahví,
aby lidé viděli, jak se to dělá. Propagoval jsem to na každém kroku.
Když dnes projedete českými vesnicemi,
tak se vsadím, že v každé druhé stojí skleník z lahví.
Šlechtím plané jabloně, furt se hrabu v záhoně.
Sousedovic Toníček nemá žádný koníček.
On se nemá k ničemu, je to budižkničemu.
Majitelé záhonů, kotců, klecí, rybářských prutů,
truhlíků na balkon, nezapomeňte,
že pro vás je už za 14 dní připraven Receptář nejen na neděli.
Receptář vypadá jako nutnost, jako jak líp vypěstovat zelí.
Ve skutečnosti je to hra. Přechází to do sféry hry.
Kutilství se pak stává surrealistickou činností,
která už s reálem nemá nic moc společného,
ale je to snaha hrát si jiným způsobem. Je to krásné.
Tohle je první české samoobslužné krmítko pro slepice.
Aby holubi a vrabci nekradli obilí, tak se to dá do bedny,
která je, tuším, od banánů, a přijdou tři slepice,
protože jedna si to otevřít nemůže.
Takhle si stoupnou na šlapátko a zobou zrní.
Když už mají dost, seskočí dolů, ono se to zavře
a vrabec nebo holub se tam nedostane.
Problém je, kdyby se dvě slepice domluvily na tu jednu.
Já nevím, jaké jsou vztahy mezi slepicemi, tomu nerozumím.
-Někdy taky ne moc dobré. -Představte si,
že ty dvě si řeknou - seskočíme a necháme ji v tom.
Dávejte pozor, co se stane.
V tu chvíli se samoobslužné krmítko mění v gilotinu.
Chata. Věčné místo pro dodělávky. Pořád je co opravovat,
dostavovat, vylepšovat a hlavně kutit.
Bez motyčky, kladívka anebo třeba vrtačky
se víkendy na chatě většinou neobejdou.
Někteří si dokonce chatu postavili sami.
Život chataře zkrátka byl a je zaručeně pestrý.
V Měsíčním údolí bychom napočítali na sto chat.
Osadníci si sem jezdí odpočinout po celý rok. A nejen to.
Dobře vycházejí s Místním národním výborem v Radošovicích,
na jehož katastru mají svou kolonii.
V poslední době například sami postavili lávku přes Volyňku
a podíleli se i na stavbě kulturního domu.
V chataření je víc než zvyk, jak trávit volný čas.
Mnoho z lidí ve svých letních příbytcích našlo svůj druhý domov.
Místo, kde se mohli realizovat a žít si tak trochu sami pro sebe,
na svém malém kousku území, daleko od mnohdy nestravitelné
a nepříjemné životní reality města i celé společnosti.
Tady byla řada lidí v roce 1968 po prověrkách
vyhozena ze svých zaměstnání. Tak i tam se třeba našli,
že dělali nějakou jinou činnost, kde shledali,
že taky umí dělat něco jiného, než si původně mysleli.
Bylo to tady hrozně moc hezké.
A z těch paneláků pražských, tak kam?
Maximálně jsme mohli se jet podívat třeba do Maďarska
nebo do Německa, že jo, tenkrát to jinak nešlo.
Tak jsme si řekli, že pro děti tady vytvoříme
takové zázemí, utečeme na chviličku aspoň z té Prahy.
Miluju přírodu, hrozně ráda jezdím do takovéto lokality,
protože tady je fakt nádherná příroda,
pískovcové skály, rokle a všechno tady, co roste, tak je nádherné.
A nějak jsme tady k tomu přilnuli, protože už sem jezdím 33 let.
Tys nechtěl chatu ani za nic. Musela jsem tě k tomu přinutit.
Byli jsme v Jičíně na tom rybníku
a odtamtud jsme jeli potom sem, protože se nám tady líbilo.
Na Vidláku.
A tam vzadu na Krčáku jsme našli hroznou spoustu hřibů.
Jeli jsme potom do Turnova a já jsem říkal,
že tam by se nám to líbilo.
A v té době se babča dozvěděla, že tady je chata na prodej.
Když člověk přijede sem, tak zapomene na denní starosti
a pracovní problémy, které jsou.
Když zůstaneme na víkend v Praze, tak to z člověka nespadne.
Vzít hlínu do ruky, oddřít si celou práci úplně od píky.
Tak začínalo hodně chatařů. Užít si pocit,
že si můžu vytvořit něco vlastního, podle své představy.
Takováhle chata tenkrát přišla zhruba na dvaadvacet tisíc.
Na Slovensku byla dřevovýroba, tak jsme si tam objednali
montovanou chatu, to nám sem přijelo vlakem do Sedlčan.
Pracovali jsme na tom rádi, protože to bylo něco jiného.
Hlavně dříví jsme dělali, to jsme se namakali.
Hlavně dříví a ono tenkrát, když jsem byl mladší,
před třiceti roky, mě bavilo dělat se dřevem.
Všechny lavičky, stoličky, stoly, to všechno jsem si vyráběl
z bříz a to všechno jsem si dělal.
Zase to pro nás bylo takové odreagování
z toho stále jenom myslet, něco organizovat a podobně,
tak tady jsme se zase fyzicky vybili.
Můžu vám říci, že jsme opravdu v pondělí chodili jako mátohy.
To vždycky ten první den v práci, to bylo dost obtížné.
Z lidí se na chatách lusknutím prstu stávali
řemeslníci a kutilové. Po celé zemi dodnes najdeme
řadu bizarních architektonických unikátů.
Nápady, jak si vytvořit originální a individualistické přístřešky
a doplňky, nebraly konce.
Kreativita a fantazie na našich chatách doslova kvetla.
Namalovala jsem si sama projekt, ale víceméně jsem transformovala
-starou chalupu tady do nové. -Vy jste vystudovaná architektka?
Ne. Ne. Mě to akorát hrozně baví.
Podívám se, jak vypadala stará chalupa.
Namaluji to v menším měřítku a chalupa je prostě na světě.
Lidé utíkají z měst a činžáků do chat a chalup.
Utíkají z anonymity do sousedských vztahů.
A tak mě napadá, zda dovedou v tom svém hradu
či hrádku, kterému říkají moje, najít čas i pro to naše.
Důkazem toho je dnešní akce na výstavbě tohoto rybníka,
kde si chataři dokázali ve všední den najít vhodný čas
k tomu, aby přišli pomoci budování společné věci.
Tady je ten vztah se sousedy bližší,
protože těch drobných výpomocí, které člověk má neustále,
ať už já k němu nebo on ke mně, tak samozřejmě je ten kontakt
daleko větší než se sousedy v Praze.
Tady vlastně jsme víc pohromadě, že se tady kamarádíme,
navštěvujeme. Halekáme na sebe přes plot.
A nazdar. A čau. Přijď na kafe. Co děláte? Budeme večer grilovat.
V paneláku se s nikým nebavíte. Tam jedete ve výtahu
a řeknete dobrý den. Přijdete mezi čtyři stěny
nebo prostě do toho bytu a tam jste tak jako sama víceméně.
To si neumíte představit, když seshora...
Tady jsme pekli buchty, koláče nebo něco.
Zezdola z tábora přišli, to už cítili vždycky,
jak tam ta vůně... A přišli sem.
Na koláče.
Ale neumíte si představit, když mě to potom popadlo,
a já jsem musel oškrábat osmdesát brambor, nastrouhat, udělat.
-To já jsem dělala, ne ty. -Tak jsi to dělala ty.
Teď si představte, že já jsem sem přišel
a na křídlovku - tady ten tábor, to bylo úplně plné.
Večerky... tady z té pavlače.
A z té pavlače vždycky jsem šel nahoru
a tam jsem vždycky každý večer v deset hodin...
Ti táborníci dole si vybírali písničky,
které mám hrát. A já každou...
Prostě to si tam hulákali dole, tak jsem jim hrál.
Jakým místem pro vás chata je? Co pro vás znamená?
Víc než barák.
Útěk do takové té samoty, z těch věčných schůzí
a z takových věcí, to bylo něco krásného.
A hlavně lesy kolem...
Víte, byl to takový únik z té všednosti,
v které jsme žili. Něco jste měla konečně,
že patřilo jenom vám, že jste se tady cítila skutečně
jako svobodný člověk. Tady na vás nechodily
v jednom kuse nějaké brigády a takové věci.
Víte, ty schůze, tady to byla taková určitá svoboda, něco jiného.
Jak je to jinde ve světě?
Vy jste hodně cestoval, byl jste všude možně.
Je to stejný fenomén někde v zahraničí jako u nás,
nebo je to jen naše česká specialita?
Někdy v roce 1995 se u mě zastavili zástupci
jednoho velikého ruského nakladatelství,
že by měli chuť spustit něco, jako tady byl Receptář.
Tak jsem jim začal vyprávět, jak se staví základy,
co je pro to třeba všechno udělat.
Čtyři pět hodin jsme si povídali. Za měsíc se vrátili
a řekli: u nás to není možné udělat, my takové lidi nemáme.
Jak vlastně vznikl Receptář? Byl jste u jeho zrodu?
Byl jste duchovním otcem toho celého nápadu?
Já jsem se snažil prosadit Receptář.
V roce 1970 jsem ho písemně odevzdal tehdejšímu řediteli
Růžičkovi, on mi řekl: ty ses zbláznil.
Je normalizace, na takové věci není čas.
To vůbec neexistuje.
Sedmnáct let jsem čekal na to, než mi to povolí.
Protože jsem celý život velmi trpělivý člověk,
tak jsem se dočkal. 3. ledna 1987 jsem začal
vysílat v Československé televizi Receptář nejen na neděli.
Oni tomu nepřáli. To byl únik.
Ten člověk unikal do nějakého soukromí.
To si tenkrát nikdo nahoře moc nepřál.
Vítám vás v novém roce u nového pořadu.
Bude pro všechny, kdo nemají v lásce sousedovic Toníčky,
jak o nich zpívá Ivan Mládek. Bude to pořad pro každého zahrádkáře,
pro všechny kutily, chataře, chalupáře, chovatele, rybáře,
myslivce, včelaře, pro všechny ochránce přírody.
S otevřením hranic po revoluci v roce 1989 a možností cestovat
mnozí prorokovali konec chatařů v Československu.
Vypadalo to, že lidé vymění chaty za moře,
exotické dovolené a výlety do Alp.
Navzdory černým prognózám chataření u nás žije dál.
Jak dnes tedy žijí novodobí chataři?
Chata se všemi nekonečnými dodělávkami a sháněním materiálu
se najednou začátkem 90. let zdála být
přežitým symbolem socialismu. Ne ale nadlouho.
Po roce 1989 to vypadalo na velký konec chatařství.
Všichni si to mysleli. Já jsem si to myslel taky
právě proto, že lidi najednou začali mít možnost cestovat.
Ale během několika let se ukázalo,
že lidi potřebují mít pocit toho druhého domova,
a k těm chatám se vrátili.
Zrodila se nová generace chatařů.
Do přírody je opět vede prostředí stále větších
a hlučnějších měst. A jak oni tu tráví svůj čas?
Asi na to také myslím přes týden.
Spíš tak, že se těším. Hodně intenzivně cítím,
že mě to celý ten týden nabíjí. Těšení mi dává sílu
i v tom týdnu být v práci výkonnější.
Je to fakt nervové sanatorium.
Přijet ven a poslouchat ticho, sednout si s knížkou někde.
Kolikrát si vezmu knížku
a sednu si na zahradu a za hodinu si uvědomím,
že jsem nezačal číst. Prostě jen tak čumím.
Mnoho lidí těšilo, jak si zapracují,
jak se konečně realizují. To je socialismus.
Dneska v tom kapitalismu je to naopak, že jo.
Ten nás vymačká přes ten týden, a tak jsme rádi,
když se v pátek někam dovlečeme mimo naše zaměstnání.
Z chat se mladým lidem mnohdy stávají
dobře vybavené druhé domácnosti. A asi jen málokdy
bychom je zastihli, jak celý víkend tráví
nad věčnými dodělávkami a vylepšováním.
Myslím si, že mladší generace už takové jsou,
že nepotřebují umět všechno. Stačí, když se něco naučí dobře.
Leccos, co bych možná měl nechat řemeslníkům, jsem taky udělal.
Třeba ve sprchovém koutu jsem to obložil obklady.
Zkusil jsem to poprvé v životě.
Řemeslník by asi řekl, že je to hrozná prasárna.
Mně to přišlo dobré už jen proto, že jsem to udělal rukama,
které jinak drží v ruce myš a koukají na monitor.
To bylo o tom, že si člověk objednal
podle projektu hromadu dřeva už připraveného,
nařezaného na správné rozměry.
Taková stavebnice, takové Lego pro velké kluky.
My jsme to koupili od starého pána,
který už na to nestačil a na kterém bylo vidět,
že se mu to nelehce prodává, že úplně moc nechce,
že prostě musí právě z věkových důvodů.
Podle kusých informací, které se nám podařilo získat,
tak je to asi ze 70. let.
Ten člověk to postavil sám svýma rukama.
Sociologický výhled Evropy naráží na několik scénářů
a jeden scénář je ten, že Evropa tohoto století
bude Evropa zejména venkova, kdy lidé začnou být unavení
městem a právě ty moderní technologie -
internety, automobilismus a tak dále -
budou pomáhat k tomu, aby se vytvářely malé farmy,
industriální centra anebo prostě jenom místa,
kde lidi pracují za počítačem.
Původně jsme vůbec neměli v úmyslu mít chatu.
Původně jsme si říkali, že otcové a matky
si tenkrát pořizovali chaty a že to patřilo k režimu.
Až později jsme pochopili, že to tak není,
že to je o přírodě, ne o režimu.
Je to o kontrastu město a venkov.
Když člověk bydlí ve městě, tak je to jiné
než bydlet na venkově. Je to vyvažování.
Je to permanentní vyvažování.
V dnešním Retru jsme vám ukázali, že chataření má bohatou minulost.
Ale jaká je jeho budoucnost? Pokvete i dál,
anebo bude postupně vadnout? Hlasujte na www.retromanie.cz.
Pokud máte chuť, připište i to, kam a jak dlouho jezdíte na chatu.
Příště na viděnou.
Skryté titulky: Věra Kotlínová Česká televize, 2008