Spisovatel Pavel Kohout poví, proč socialistickým brigádám tak věřil.
Ať žije mír! Svůj nedáme a cizí pomůžeme vydobýt.
Chuť budovat zničenou zemi měla tehdy spousta mladých lidí.
Byla to vnitřní potřeba po válce.
Na brigády jezdili povinně i žáci.
A rozhodně to nebyla žádná rekreace ROH.
Špína, ubytování asi tak po patnácti lidech. Nikde kamna.
Ty holky se neměly kde umýt, neměly se kde usušit.
Dojde i na brigádnické seznamování jako vystřižené
z filmového muzikálu Starci na chmelu.
Samozřejmě k tomu patřily nějaké mladé lásky.
Spousta lidí se sem i vrací, že se tady kdysi seznámili.
Minulý režim byl plný brigád.
Ale jenom jedna byla nejprestižnější.
Lidově se jí říkalo BrSocPrc, tedy brigáda socialistické práce.
Jaký měla smysl, to se dozvíte v následující reportáží.
23. dubna 1976 přijímají členové Brigády socialistické práce
ze závodu ČKD Polovodiče Praha vedené Hermínou Tichou
stříbrné odznaky.
Kopali, hrabali, trhali, sekali, skládali, nosili.
A nad hlavami jim visely transparenty:
Zde pracuje brigáda socialistické práce.
Nejdůležitější byly pro komunistický režim.
Měly zlepšovat hospodářství, politické uvědomění
i charakterové vlastnosti pracujících.
PÍSEŇ
Kamarádi, je to mládí, kterému dnes patří svět.
I po únoru 1948, kdy poměrně významná část
společnosti a mladé generace opravdu byla
nadšenými budovateli nového režimu, tak ti lidé opravdu z přesvědčení
jezdili na stavby mládeže, stavěli přehrady,
budovali vysoké pece na Kladně nebo v Ostravě.
Burzou vzájemné výměny zkušeností a životních zážitků
je i stavba mládeže elektrárny Tušimice,
tedy elektrárny číslo dvě, protože jednička byla
úspěšnou stavbou mládeže už před hezkou řádkou let.
Ale jako tehdy i teď najdete u krumpáčů a lopat
mezinárodní společnost - mladé z Polska,
Německé demokratické republiky i Sovětského svazu.
Brigády měly původně pomáhat válkou poničené zemi.
Záhy se staly pro režim důkazem, jak moc lidé touží
po budování beztřídní společnosti. Proto taky komunisté
brigádám práce dali přívlastek socialistická.
V padesátých letech bezpochyby, tam se třeba sledovala účast
na brigádách, tam neúčast měla někdy fatální následky,
třeba i v situaci, kdy existovaly tzv. tábory nucené práce,
to znamená tam, kam mohli být lidé posláni až na dva roky
ne rozhodnutím soudu, ale rozhodnutím komise.
Na příslušném místním nebo okresním národním výboru měli
dokonce takové pomocné dotazníky pro ty komise.
Jedna z těch otázek, podle nichž se mělo rozhodnout,
třeba byla, zda se ten člověk účastní brigád.
Jestli si jich někdo užil opravdu dosyta,
tak to byli učitelé, kteří na ně žáky doprovázeli.
Třeba jako spisovatelka Marcella Marboe,
která v 70. a 80. letech vyučovala na střední škole.
Jednou možná takové chmelové vztahy profesorů a jejich posluchačů
budou patřit k minulosti.
Dnes ale slaví profesor své narozeniny takhle.
Vzpomínám na bramborovou brigádu, kterou jsme měli kdesi na Moravě.
Byla tam děvčata z ekonomické školy, převážně holky.
To byla brigáda, kde tři týdny nepřetržitě lilo.
Lilo, lilo, lilo. Červenice, špína,
ubytování asi tak po 15 lidech. Nikde kamna.
Ty holky se neměly kde umýt, neměly se kde usušit.
Kdyby tohle dneska udělal někdo dětem,
tak poženou školu před soud, neboť takhle se s dětmi nezachází.
Nicméně faktem zůstává, že zkrátka to je to,
že ty děti se opravdu dotkly skutečného života.
To si myslím, že je ten kladný aspekt.
Brigád si všímal taky světový tisk.
Už v roce 1949 magazín New York Times psal,
že brigády socialistické práce
podle exilantů připomínají nucené práce.
Ten režim vykořistění nebo vytěžení pracovní síly
za velmi špatných podmínek výživy a tak dále,
jaký byl za druhé světové války u těch lidí,
kteří byli totálně nasazeni, byl samozřejmě úplně jiný
než na brigádách. Tady bych to asi nepřeceňoval,
že to bylo nějaké velké utrpení. Byla to spíš otrava.
Já se jmenuji Milan.
Studuji Vysokou školu strojní a textilní v Liberci.
Na chmelu jsem asi počtvrté. Letos pracuji tady v dispečinku.
Mým úkolem je zajišťovat plynulý přísun chmele do česaček.
I když se tato práce netýká přímo oboru, který studuji,
tak to asi není k zahození. Naučím se tady jednat s lidmi.
Brigády byly povinné pro vstup na univerzitu.
Budoucí vysokoškoláci se je brzy naučili obcházet
pomocí falešných lékařských dobrozdání.
Prostě musí se jít na 1. máje, tak se to nějak vydrží.
Musí se jít na brigádu, tak se to nějak vydrží.
Ano, byla část svazáků, modrokošiláčů,
kteří prostě nadšeni byli, ale to postupně začalo opadávat,
to jejich nadšení, protože čím víc si lidi,
kteří to měli v hlavě v pořádku, uvědomovali,
o čem ta moc je, tak tím víc tomu nevěřili.
Přesto se jí podřizovali všichni. Dobrovolnické brigády totiž režim
odměňoval i jinak než pouhými penězi.
Otevíraly cestu k funkcionaření, studiu a odborářským zájezdům.
Pane Kohoute, co si myslíte o brigádách socialistické práce,
o chmelových a bramborových brigádách, o akcích Z?
Spisovatelé brigády neměli, ale jako mladý muž
jsem jich zažil dost. To ještě nebyly brigády socialistické práce.
To byly dobrovolné brigády po válce,
jejichž cílem bylo obnovit zničené Československo.
Takže to bylo něco, co jsme všichni přijímali
jako svatou povinnost lidí, kteří právě prošli krvavým tunelem
války, a teď najednou měli aspoň šanci zemi uvést do chodu.
Kde jste brigádničil a v jakém asi roce?
Začalo to nejdřív brigádami na dole,
který se tenkrát, tuším, jmenoval Mayrovka,
později Antonín Zápotocký. To bylo na Kladně.
Tam se moje stranická organizace v Bubenči Na Slamníku vždycky
shromáždila každou sobotu a byla dovezená na důl.
Tam maminka pracovala na povrchu a můj tatínek a já
jsme patřili k mužům, kteří fárali.
Dělal jste to rád? Rád jste fáral? Rád jste brigádničil?
Já jsem brigádničil rád,
ale nerad jsem fáral, protože jsem měl strach.
V 50. letech jste taky fáral nebo chodil na nějakou brigádu?
Hlavní čas mých brigád byl v roce 1947,
kdy začaly stavbě mládeže.
Bylo to v rámci hesla Republice více práce, to je naše agitace?
To bylo oficiální heslo komunistů před prvními volbami a i po nich.
Nebyli to pouze komunisté, protože tu chuť budovat
zničenou zemi měla tenkrát strašná spousta mladých lidí.
Potom v 50. letech toto heslo a možná i brigády byly
takovou lacinou agitkou, aby se těm mladým v rámci brigád
dostalo do krve trošku komunistické ideologie.
Já myslím, že je nám oběma jasné, že doba poválečná a doba 50. let
byly dvě absolutně různé éry, ve kterých se nenaplnily sny
a očekávání té generace, která si tuto cestu zvolila,
kdy ta generace zjistila, že to je cesta do pekel.
Potom vše, co se odehrávalo, bylo víceméně špatné.
Mluvím teď přímo o 50. letech, o letech procesů.
Ať žije soudruh Gottwald!
Poctivou prací porazíme imperialismus.
Tak vyzýval Ústřední výbor Komunistické strany Československa
pracující masy, a tak ve svém volnu většina Čechoslováků
jezdila na brigády všeho druhu - bramborové, řepové i chmelové.
Účastnila se akcí Z a po sovětském vzoru v rámci pracovního kolektivu
soutěžila o titul Brigáda socialistické práce.
Brigády ideologicky spadaly do chozrasčotu
neboli socialistické metody hospodaření.
Ta odmítala ekonomické zákony kapitalismu,
protože je považovala za ždímání potu z dělníků
a ožebračování pracujících. Nezištnou práci tisíců dětí
a dospělých na velkých stavbách socialismu ale přijímala
jako samozřejmý dar revoluční době.
Otázka, jaká byla skutečná ekonomická efektivnost těch akcí,
kdy lidé, kteří byli nekvalifikovaní,
té práci nerozuměli, jestli nebyli spíš na škodu.
Socialistická soutěž je jedním z projevů života kolektivu.
Vedení našeho podniku na ni klade takový důraz,
že svěřilo vedení evidence a hodnocení soutěže
štábnímu útvaru ředitele oddělení organizace a techniky řízení.
V našem podniku je soutěž tak rozšířena,
že každý odborově organizovaný pracovník v prvním pracovním poměru
soutěží ať už individuálně, nebo v některém z kolektivů.
Vzhledem k množství údajů, které je nutno zpracovat,
připravuje náš podnik jako první v republice
soustavu ukazatelů, které bude moci vyhodnotit počítat tak,
aby hodnocení socialistické soutěže bylo co nejobjektivnější.
Nový impuls přišel na přelomu 50. a 60 let.
Stalo se jím socialistické soutěžení.
Ještě hlasitěji se začaly vyhlašovat závazky
pod heslem Za čest dělníka, za čest zemědělce.
Vítězné kolektivy až do sametové revoluce
získávaly Rudé prapory, medaile, odznaky a diplomy.
Nejvyšší formou morálního ocenění brigád socialistické práce
je zápis do knihy cti Revolučního odborového hnutí.
Tohoto ocenění se dnes v bratislavském domě
Revolučního odborového hnutí dostalo 15 nejlepším kolektivům
v odvětvích řízených vládou Slovenské socialistické republiky,
které dosahují mimořádné výsledky při plnění
rozhodujících úloh národního hospodářství
i prohlubování soudružských mezilidských vztahů.
Brigáda socialistické práce jako nejvyšší forma
socialistického soutěžení přišla do Československa
ze Sovětského svazu. Přesně před půl stoletím,
v roce 1958, ji v Praze založil
kolektiv pracovníků tehdejších Československých státních drah.
Do dvou let bylo v soutěži už přes 200 000 pracovníků.
To je zlomek oproti polovině 80. let,
kdy si soutěžení v brigádě socialistické práce vyzkoušely
tři miliony pracujících, přestože podle historiků
ke konci režimu lidé brali brigády jako formalitu
a podobně nízká efektivita byla i u tzv. pracovních sobot.
Hlavně v 70. a 80. letech, kdy už toho nadšení bylo
opravdu pomálu, tak šlo spíš o to, nechat se tam vidět,
být zapsán a pak potichu zmizet. S tím se tak nějak počítalo.
V praxi to znamenalo, že se pracovní kolektivy zavázaly
splnit a nejlépe překročit výrobní úkol.
V brigádě nás je devětadvacet, z toho dvaadvacet žen.
Většinou jsme matky. Některé jsme už i babičky.
My jsme stříbrný odznak dostali za splnění svých závazků při výrobě
nových typů tyristorů a diod.
Plán plníme v průměru na 115 procent.
Produktivitu jsme zvedli o sedm a půl procenta.
Já vím, jsou to čísla někdy už jako fráze,
ale my žijeme jako brigáda i jinak.
Součástí závazku byly i natolik samozřejmé věci
jako uklízet na pracovišti. Specialitou byl důraz na zapojení
do socialistické společnosti: od zvýšení ideologické úrovně
nástěnek až po kolektivní návštěvy divadel, muzeí a kin.
My jsme dělali nástěnky a měli jsme z toho legraci.
My jsme zkrátka chodili na Prvního máje.
Měli jsme z toho legraci. Můj muž dostal dvojku z chování,
protože prohlásil na obědě, že nepůjde na Prvního máje.
Já si myslím, že to bylo obojí, že oni se snažili udržet
tímto drilem a tím jistým druhem násilí lidi,
ale ti lidé zase věděli, o čem to je.
První brigáda socialistické práce vznikla v roce 1958.
Tentýž rok se českoslovenští pracující různých oborů
vyznamenali na Světové výstavě v Bruselu.
Na XI. sjezdu KSČ se mluvilo především o dovršení
socialistické výstavby, což jinými slovy znamenalo
dokončení kolektivizace zemědělství.
Ve světě pokračovaly vesmírné závody
vypuštěním první americké družice Explorer.
V Maďarsku byl popraven někdejší premiér Imre Nagy,
symbol revoluce roku 1956,
kterou krvavě potlačily sovětské tanky.
A jestli si myslíte, že je to všechno, tak to teda ne.
V Retru ještě zamíříme za akcemi Z,
díky kterým vznikly stovky hospod, samoobsluh, zastávek i garáží.
A nezapomeneme ani na chmelovou brigádu.
Jestli dnes někdo pracuje ve svém volném čase a zadarmo,
tak je to buď workholik, nebo nadšenec-dobrovolník.
Na takových akcích Z za socialistického režimu
ale museli pracovat všichni, třeba i celá vesnice. Vzpomínáte?
V neděli vyhlašujeme opět akci Z. Dostavte se ke stavbě...
Samoobslužné prodejny na návsi v šest hodin ráno.
Opakuji - v šest hodin ráno.
Když se řekne akce Z, vybaví se odpor nebo hrdost
na stavby, které dodnes najdete snad v každé vesnici nebo městě.
Z dnešního pohledu znamená písmeno Z zadarmo,
z tehdejšího znamenalo zvelebování. Soukromníci nebyli
a plánovanému hospodářství by vše trvalo příliš dlouho.
Tak vznikla občanská svépomoc pod patronátem KSČ.
Sice mírně nedobrovolná, ale řada vesnic
by bez ní neměla plyn nebo hospodu.
Jako třeba středočeské Louňovice s šesti stovkami obyvatel.
V 60. a 70. letech se vystavěla například tato samoobsluha,
čekárny, mateřská škola, kabiny se zrekonstruovaly.
Přistavěla se i hospoda.
Vystavěly se nové studny, komunikace.
Sama jsem na ty brigády chodila i s mým manželem.
I mí rodiče se zúčastňovali brigád.
Pod akce Z spadalo i uklízení sídlišť,
sázení stromků v parcích nebo stavby kanalizací
a modernizace bytů.
Kdo chtěl dát dítě do školky, akci Z se nemohl vyhnout.
Co se týká akcí Z, to už bylo trošku horší,
protože třeba tady, když my jsme na akce Z museli chodit,
protože by nám nevzali děti, špatné posudky jsme dostávali.
V Brně se jarní směny Národní fronty zúčastnilo
téměř 25 000 brigádníků. Většina z nich pomáhala
při úklidu a zkrášlování ulic, parků a celých sídlišť.
Potěšila především aktivita mladých lidí.
Živo bylo i na všech stavbách budovaných v akci Z.
První brněnská jarní směna byla dobrou přípravou na Měsíc čistoty,
který přispěje ke zvelebení veletržního města.
Asi to bylo trošku vynucené.
Trošku tam nějaký takovýhle podtext byl.
Víte co, to už je dvacet let nazpátek.
Na ty špatné vzpomínky se zapomíná a už se vzpomíná jenom na to pěkné.
A můžu říct, že se i dávala dohromady parta lidí.
Nebylo to jenom o té práci.
Ano, jarní úklid. Představa, při které si nejedna zaměstnaná
žena povzdychne. Tohoto velkého jarního úklidu
se zúčastnilo víc než 1 600 mladých lidí.
Práce třeba na zlepšení životního prostředí nebo okolí
ve městech a vesnicích, to je přece něco, co...
Kdyby to vycházelo skutečně z autentického zájmu
nebo spontánního zájmu občanů, to bychom jistě uvítali i dneska.
Problém byl, že komunistický režim to učinil takovou součástí
svého ovládání společnosti. On byl posedlý kolektivismem,
Neustále chtěl všechno organizovat, všechno jako by on měl vědět,
co je potřeba, aby se dělalo.
Samozřejmě představitelé KSČ, kteří byli v řídících funkcích,
tak nemyslete si, že chodili někam na brigády pracovat.
Aspoň já jsem teda nikoho neviděla.
Akcím Z odzvonilo. Dobrovolnictví ale existuje dál.
Louňovice, které bojují o titul vesnice roku, na něj sází.
Když v dnešní době vyzýváme lidi k nějaké akci,
tak v žádném případě to není nazváno akcí Z.
Dokonce bych si troufla říct, že se vyhneme i slovu brigáda.
Když tady mlaďáskové organizovali svoji akci na budování hřiště,
tak skutečně se na plakátě objevilo slovo brigáda.
A fungovalo to.
O nás Češích se říká, že jsme národem piva,
ale chmel, ze kterého se vyrábí, se jen tak nesesbírá,
a proto komunisté vymysleli chmelové brigády.
Někteří na ně vzpomínají s nostalgií a mají spousty zážitků.
Pro jiné to byly jen týdny ztraceného času o prázdninách.
Chmel byl povinný pro několik generací.
Šanci vydělat si na svůj první gramofon
tak měl zpěvák Petr Janda z Olympiku.
Když pršelo, herec Jiří Lábus si na chmelu
vymýšlel svoje první parodie na lidi a reklamy.
Helena Vondráčková zas se svými kamarádkami
hrála na kytaru tehdejší největší hity.
Samozřejmě do atmosféry mladých patří to,
že tam byla kytara, harmonika, občas nějaký další nástroj,
takže pokud se sešlo lidí hodně, dala se dohromady kapela.
Večery si užívali tak, jak mladí umí.
I v tom veselí nějaké to pivo k tomu,
protože to pivo z chmele se dělá, tak to k tomu patří.
Chmelové brigády pro šestnáctileté a sedmnáctileté lidi
byly jistě příležitostí k tomu vydělat si nějaké peníze,
i když to nebylo mnoho, ale jaksi k relativně
méně vázanému společenskému životu mimo dosah rodičů.
Samozřejmě k tomu patřily nějaké mladé lásky.
A vím, že spousta lidí se sem vrací, že se tady seznámili
a jezdili sem na chmel. A dnes třeba spolu žijí trvale dál.
Každé JZD dostalo tolik brigádníků, o kolik si řeklo.
Děti si na nejrůznější brigády zvykaly už od dětství.
Nejprve na řepu a brambory, až byly starší, tak i na chmel.
Máte nějaký hezký zážitek z brigád?
Mám jich spoustu, ale jsou mládeži nepřístupné.
Aha, takže nějaké slečny?
Řekněme mladé dívky. Já jsem taky byl mladší než dnes.
-Kolik vám bylo? Šestnáct? -Po válce šestnáct.
Takže v prvních poválečných letech osmnáct až devatenáct.
Takže hezké dívky, to bychom mohli říci,
že se pojí hezký mladý muž.
Já jsem většinou přece jen byl člověk poezie než člověk praxe.
Také se mi stalo, když jsem pak dostal dopis od jedné mladé dívky,
která viděla mou hru Dobrá píseň, tak mi napsala,
že bych se měl přihlásit k jejímu dítěti,
které se mnou čeká, tak jsem ji pozval na schůzku.
Když jsem tam vystoupil z tramvaje, čekala tam osamělá slečna
a já jsem jí říkal: vy možná čekáte na mě,
protože jsem měl absolutně čisté svědomí.
Já jsem byl tenkrát čerstvě ženatý.
Ona řekla ne, já čekám na pana Kohouta.
Nějaký mladý muž jí recitoval mé verše.
Zajímalo by mě, jestli byste v dnešní době
zadarmo ve svém volném čase dobrovolně šel na brigádu.
Já to dělám pořád. Neříkám tomu brigáda,
protože to je třeba čtení, které v Německu a v Rakousku
je součástí mého povolání, a v Čechách to dělám zadarmo.
Ale já myslím ne ve vaší profesi, že byste třeba šel česat chmel
nebo že byste šel postavit nějaký kulturní dům,
protože to se třeba v rámci akcí Z dělalo.
Já si myslím, že by mě tam s mým rodným listem asi nevzali,
aby nehrozilo nebezpečí, že budou muset platit vysokou pojistku.
Zatím jsou to studenti prvního ročníku
Fakulty žurnalistiky Univerzity Karlovy
a tady na Rakovnicku na chmelnicích Jednotného zemědělského družstva
Dukla Kolešovice jsou jedni z osmi set česáčů,
brigádníků středních a vysokých škol. Ze 147 hektarů je
k dnešnímu dni sklizeno téměř sedmdesát,
vesměs strojovou technologií, zatímco ruční česání
už je tady omezeno na minimum, a tak česáči budou mít
ještě co dělat, konečně tady je o ně dobře postaráno.
Jak jsme se přesvědčili, o dobrou náladu
i o chuť do práce není nouze.
Skoro polovička byla těch, kteří nastupovali na střední školy,
prvňáčci, kteří se prvně viděli koncem srpna a začátkem září,
když se sešli do prvního ročníku, tak tady se vlastně poznávali.
To poznání mělo něco do sebe.
Byli jsme podle toho hodnoceni, jestli se zúčastníme nebo ne.
Když byla doba pozdější, když se to trochu uvolnilo,
tak přesto podmínkou, když jste psali hodnocení na děti,
tak vždycky jste se museli zmínit, jak se zúčastní veřejného života.
Tenhleten typ dobrovolné výpomoci nebo takové nárazové výpomoci
má svůj smysl asi v situaci nějaké katastrofy -
po povodních, možná v době těsně po válce.
Ale tak jak to dělal komunistický režim
a jak se to potom stalo běžnou součástí jeho ekonomického
fungování - nárazové užívání pracovní síly třeba při sklizni
chmele, brambor, z ekonomického hlediska to nemohlo dávat smysl.
Bylo to mrhání vysoce kvalifikovanou pracovní silou,
místo aby pracovali, na co byli vyškoleni a co měli dělat,
tak sbírali někde brambory, takže práce,
i kdybychom ji dnes vyjádřili v reálných tržních hodnotách,
měla mnohonásobně nižší hodnotu, přesto to takto fungovalo.
Výjimečnou chmelovou brigádu zažili lidé v roce 1968.
Chmelnice obsadily okupační tanky.
Brigádníci jim znemožňovali cestu, takže to bylo dost natvrdo.
Dozor nebo učitelé neměli lehkou úlohu,
protože zastavit vlastně ten mančaft lidí,
kteří vlastně spontánně to nějakým způsobem chtěli
zastavit i svými těly, nebyla jednoduchá záležitost.
Oproti šedesátým létům vypadají chmelnice poloprázdně.
Tehdy tu pracovaly statisíce brigádníků.
Za normalizace jich bylo mnohonásobně víc než teď.
Může za to mechanizace, ale i fakt,
že chmelové brigády už nejsou pro školy povinné.
Je to trošku jiné proti těm čtyřiceti letům
zpátky v tom, že dneska brigádníků je zhruba jedna desetina
proti tomu, co jezdívali, takže je to jednodušší.
A samozřejmě výběr pro nás je lepší,
protože si můžeme vybrat lidi, kteří mají zájem
práci udělat, mají zájem si vydělat.
Šli byste dnes dobrovolně ve svém volném čase
a navíc zadarmo česat chmel nebo stavět kulturní dům?
Já bych si to hodně rozmyslela.
Proč vlastně lidé kdysi chodívali na všelijaké brigády a akce Z?
Ze strachu a z donucení? Z vlastního prospěchu?
Anebo snad z dobrého srdce? Hlasujte na www.retromanie.cz.
Příště na viděnou.
Skryté titulky: Věra Kotlínová Česká televize, 2008