Pivo, rum, myslivec, zelená. Co to bude?
Nejen tohle nabízely hospody před rokem 1989.
Měly i důležitou sociální a společenskou funkci.
Jejich typická atmosféra už ale postupně mizí.
A dneska se podíváme, jak to v nich tenkrát vypadalo.
Vzpomínáte ještě na typické české čtyřky?
Jakým místem je vůbec hospoda a proč se v ní všichni scházejí?
A spisovatel Petr Šabach nás nakonec provede
nejoblíbenějšími hospodami svého mládí.
Když chce člověk přijít na jiné myšlenky, popovídat si,
ulevit si od starostí a nekoukat na hodinky,
zamíří do hospody. Paní hospodská, jedno pivo!
Už se nese.
Hospůdko, hospůdko malá, hospůdko začouzená.
Ty jsi mi mé mládí vzala. Bylas mi přisouzena.
Hospoda je zvláštním místem, které přitahovalo většinu z nás
přinejmenším v mládí. Kdyby měly její zdi uši,
vyslechly by si řadu osudů, radostných i smutných příběhů.
Uši má ale naštěstí její vrchní, výčepní nebo hospodský,
který je všeho svědkem. Vydali jsme se do malé hospůdky
na severu Čech za příběhy, které nasbíral
za téměř 44 let v oboru číšník Milan Klemák.
Je to tak, že člověk toto povolání, když ho dělá takhle dlouho,
dá se říci, že je to jeho poslání?
Já bych řekl, že k tomu člověk nějaký poměr musí mít,
když to dělá takhle dlouho, jinak by to dělat nemohl,
protože zase vám někdy lidi lezou úplně krkem.
Co host, to jiná povaha, to jiná mentalita.
Rozvedený, přijde v noci, řekne, dejte si něco se mnou.
Vy nechcete, rozčílí ho to. Kdybych měl vypito,
co mně kdy kdo nabízel, tak se lil čaj,
aby člověk nepil koňak, různě se to fintilo.
Nebo místo vodky se pila voda.
Kdyby měl člověk všechno vypít, tak noc už nedodělá
a nepokasíruje to. To nešlo tenkrát.
Oblaka kouře hustá tak, že by se dala krájet,
spousta hluku, sem a tam ošizené pití, nevalná hygiena,
ale hlavně levné ceny. Hospody čtvrté cenové kategorie,
tedy čtyřky, patřily mezi nejrozšířenější.
Byly čtyřky, to byly ty nejnižší úrovně,
jak říkáte ty uflusané pivnice, kde byl vajgl ve žlábku,
na záchodě, kde jestli to zašlápl na linoleu, propálil vám ho,
tak se nic nedělo, protože ta hospoda hučela.
Ale bylo k tomu také potřeba... Bylo plno uhlířů, dělníků,
nebyli sice bezdomovci jako dneska,
ale také byli lidé, kteří nevydělali tolik.
Tyhle hospody čtyřky musely splňovat jak sortimentní minimum,
tak musely splňovat cenové minimum. To bylo pevně dané.
Musely mít dvě polévky do tří devadesáti.
Pak musely mít tři jídla třeba do osmi či dvanácti korun.
Prostě to bylo dané. Jejich obliba byla široká,
protože byly přístupné i cenově veškeré šíři obyvatelstva.
Čest práci, soudruhu.
Informovali mě, že račte být od hospodářské kontroly.
Koukám, jakej tam máte u vás šupec. Běžte si po práci.
Včera totiž tady byli dva vaši kolegové.
Mně to nevadí. U mě můžete dělat kontrolu třeba každý den.
Podívejte se, pane!
Napřed si zvedneme tlak a pak se do toho dáme.
Zelená se pila, rum se pil hodně,
obyčejná vodka se pila hodně, jakamarus, griotka.
Rum s griotkou - čert, zelenou s panákem pustil do piva,
magické oko, tohle se dělalo.
Spolu s naším štábem v Ústí nad Labem půjdeme pro pivo.
Přesněji však se džbánem a Českou obchodní inspekcí.
Dobrý večer, Česká obchodní inspekce.
Džbán na pět půllitrů, pět půllitrů na stole.
Jak to dopadlo?
Vidíme, že chybí zhruba dvě deci piva.
Můžete mi vysvětlit, jak k tomu došlo?
Nemůžu, no... Já nevím, no...
Šizení v hospodách je neodmyslitelný fakt.
Pivo pod míru, naředěné panáky, sem tam pár čárek na účtu navíc
nebo náhodou špatně sečtená útrata.
Dělaly se různé fígle samozřejmě, protože i tenkrát bylo dané,
že v pohostinství moc těch peněz neberou.
Možná že to skutečně byly jejich platy stanovené k tomu,
že něco si vydělají takzvanými dýšky
i takovýmhle možná tichým okrádáním.
Koruna šedesát pět.
O tolik jsme byli ošizeni my jako zákazníci.
-Kolik to bude stát výčepního? -Od dvou set do šesti set korun.
Nevím, co mám k tomu dodat. To byste museli jedině čekat
u toho pultu do té doby, než to pivo dojde.
Dodržovat se musela i zavírací hodina.
Nehledě na počet hostů, v deset zavíráme.
Byla napsaná zavírací hodina, která se musela dodržovat,
nebo takzvaná policejní hodina. Přetáhla jste to,
mohla přijít policie, udělala bububu.
Nebo pokud jste dělal něco hlučněji, mohla jste dostat pokutu
nebo jít před trestní komisi. Lidi jdou ráno do práce,
jak se říkalo, dělnická třída - musíme pracovat.
Nemůžu do rána chlastat, když ráno mám být v pracovním procesu.
Po vojně, když jsem sloužil v malém městečku, hotel,
měli jsme družební večírek, tam byli pozváni ti nejvyšší,
předseda ROH, předseda partaje, popilo se,
protože se pilo všechno na úvěr, soudruzi nikdy nic neplatili,
to bylo na fakturu, tu někdo pak zaplatil.
Byla policejní hodina, ve dvacet dva hodin jsme měli zavírat.
Nechali jsme je protáhnout, to byla půlnoc.
Pořád jsme je nemohli dostat z hotelu,
tak jsme sundali s kolegou minimaxy ze zdi
a začali jsme je rozhánět minimaxy jak demonstranty ve Vietnamu.
Jaká ale byla role hospod před revolucí?
Byly a jsou místem, kde se debatuje o politice,
o práci, o manželství, o fotbale.
Jak se změnilo jejich osazenstvo a prostředí v nich?
Proč vlastně člověk chodí tak rád do hospody?
Každý máme své logické důvody, cítíme se tu dobře,
napít se toho, co máme rádi, popovídat si
a setkat se se známými nebo už jen ze zvyku dát si jedno.
Typické čtyřky nabízely nevídaný společenský luxus.
Potkali jste tu u jednoho stolu třeba zedníka
s univerzitním profesorem.
Je fakt, že česká hospoda v tomto ohledu
je vlastně jakási praktická demokracie.
Tady mizely velice často jakékoliv sociální rozdíly,
mizely tady rozdíly v profesích, nebylo tam důležité,
co kdo je ve své profesi, ale jak se chová
v té nové komunitě, což ta hospoda vždycky byla.
Hospody v tomto ohledu byly vždy svébytné společenství lidí
založených na něčem jiném než to, co je venku.
Hospoda, její atmosféra a její svět sám o sobě
se pro mnohé stala útěkem z reality socialistického Československa.
Alkohol k tomu všemu samozřejmě patří.
Dědo, myslíte si, že je u nás hodně alkoholiků?
Je. To víme, to slyšíme, píší to v novinách pořád.
-Je to dobré, myslíte? -Já myslím, že ne.
Dědo, četl jste také někdy v novinách, co se dělá proti tomu,
-aby nebylo tolik alkoholiků? -Nic se neudělalo.
Co si myslíte, že by se mělo dělat proti tomu, aby lidé tolik nepili?
Aby tolik lidé nepili? Když jim to chutná, ať pijí, dámo.
Já vypiju třeba sedm za den.
Po mém soudu buďto tento národ bude zachráněn prohibicí,
nebo úplně a naprosto zblbne v důsledku piva.
Mezi námi, čím zapijete špek, pane profesore?
Kalíškem studené vodky, pochopitelně.
Vyzkoušeli jste suché martini nebo bílý vermut?
Pánové, nemohli byste se laskavě bavit o něčem jiném?
Pane faráři, nezapomeňte, že máte půst.
-Promiňte. -Ano, načneme z jiného soudku.
Žádný soudky! Do prdele!
Film Dobří holubi se vracejí z protialkoholní léčebny
vznikl v roce 1988. V dubnu téhož roku
federální vláda Ladislava Štrougala podepsala demisi.
Jmenována byla nová vláda Ladislava Adamce.
Osm aktivistů protikomunistického režimu v čele s Václavem Havlem
se sešlo v salonku velvyslanectví na snídani
s francouzským prezidentem Francoisem Mitterrandem.
V roce 1988 zemřela hvězda českého filmu herečka Nataša Gollová.
Poprvé před českým publikem v Praze vystoupila
britská hudební skupina Depeche Mode.
Prosím vás, vy říkáte, že jste na svačině.
Ale jak tady koukám na váš účet, tak máte jeden guláš
a jinak tady je šest rumů, a jestli se nepletu,
stejný počet piv. Tomu říkáte svačina?
Tři piva, každý máme dvě piva, jsme tři.
-Dva rumy každý navíc. -Hm.
-Ten guláš je váš? -Hm.
A můžu si ho dát, ten rum?
V hospodách nebo pivnicích se toho za posledních dvacet let
změnilo hodně.
Někomu se po nich zasteskne, ale většina lidí je ráda.
-To ne, pro to není srovnání. -V čem to bylo příšerné?
Ubohé jednak možností toho, co jste si mohla dát.
Stylem toho, jak to bylo zařízeno.
Dneska to je uděláno tím, že to lidé milují.
Musím v každém případě pochválit situaci teď, že je větší čistota.
Všude je jiný pořádek a přístup k hostovi
je daleko lepší, než to bylo dřív. To je nesporné.
Příležitostí, kdy se člověk přirozeně může setkat s někým
s jinými zkušenostmi, s jiným vzděláním,
jinými zájmy, jinými názory, je velice málo.
Hospoda v tomto ohledu měla uvolňovací a integrační tendence.
Svíčková už není, jsme na dně.
Jak to, není?
To byla poslední rezervovaná porce, je tam jen roštěnka nebo guláš.
Ale já nemám na roštěnku nebo na guláš chuť.
Já mám chuť na svíčkovou.
Myslím, že moc hladu nemáte, když si takhle vybíráte.
Poslyšte, to je neuvěřitelné. Já tady půl hodiny čekám
na svíčkovou a najednou vy mi řeknete, že svíčková není.
Ale ono to všechno dobře dopadne. Jen se nebojte.
-Roštěná není! -Vidíte, roštěná už také není.
S Petrem Šabachem už za chvíli vyrazíme do bubenečských hospod
a hospůdek, ale ještě předtím si budu povídat s členkami
Prvního dámského pivního klubu. Tak dámy, na zdraví!
Na zdraví!
Jak je to s chutí piva?
Změnila se, stejně jako se změnily hospody?
Určitě. Ten rozdíl mezi dobou 70. a 80. let a dřív a teď,
to se nedá srovnat. Pivo je daleko lepší.
Úroveň hospod se zvedla nebývalou měrou.
Česká hospoda bez piva? Nepředstavitelné.
Pivo patří neodmyslitelně k naší národní tradici
a vydalo by na samostatný pořad. Tam, kde se točí dobré pivo,
bylo vždy plno. Myslíte si, že i jeho chuť se změnila?
Já si myslím, že jo, že teď je to takové europivo.
Není to už ono. Proto jsem přestal chodit do hospody.
Hlavně byl popovický Kozel, ten měl velkou sílu. To bylo pivo.
Taky Braník. To bylo pivo. Ten má velkou tradici.
A smíchovské pivo.
A plzeň, která stála korunu devadesát půllitr.
Jak které, třeba teď se horší Gambrinus,
ta desítka, to bývala nejlepší desítka.
Každý je asi přesvědčen, že dříve to bývalo daleko lepší,
příjemnější a krásnější. V tomhle případě to nebylo.
Posun, který české pivo prodělalo za posledních dvacet let,
je jednoznačně pozitivní. Já si pamatuji velmi dobře doby,
když budeme mluvit o pivu celkově,
že pivo v lahvích se prodávalo téměř výhradně nepasterizované.
Trvanlivost byla krátkodobá záležitost.
Soudruhu řediteli, proslýchá se, že pivo prý se vaří z rýže.
To má právě vliv na zhoršenou kvalitu. Co je na tom pravdy?
Dříve se používala rýže jako náhrada částí sladu.
Řadu let se už nepoužívá z hlediska nedostatku i rýže.
V současné době se používá na náhradu části sladu cukr.
Vždycky se poměr mezi desítkou a dvanáctkou měnil
podle závislosti momentální ekonomické situace národa.
Jestliže trochu přitvrdilo, národ se obrátil více k desítce.
Jestliže se začalo lépe vydělávat, národ začal konzumovat dvanáctku,
protože mu více chutnala.
U nás čím hůř bude, tak víc se bude pít.
Jak někdo říká, zavřou fabriku, bude se ztrácet,
tak náš národ je švejkovský, že my budeme svůj žal utápět
v pivu, protože pivo je náš národní nápoj.
V jakém roce a s jakým cílem vznikl První dámský pivní klub?
Naše organizace vznikla v roce 2004.
Bylo to s určitým podtextem recese. Samozřejmě práci bereme i seriózně,
protože naším cílem je starat se o propagaci českého piva,
protože většina našich členek jsou novinářky.
Potom bychom chtěly trošku narušit integritu hospod
jako vyloženě mužského území a také samozřejmě se dobře pobavit,
probrat témata, která nás zajímají.
Kam jste chodívaly na pivo, když vám bylo dvacet či pětadvacet?
Hluboký dojem ve mně zanechala hospoda U Karla v Panské ulici.
To byla hospoda, kde se pilo na stojáka,
což už dneska snad neexistuje. Tam člověk potřeboval závodčího.
Musel tam jít s nějakým chlapem, protože když žena navštěvovala
hospodu, tak se to považovalo, že je trošku volnějších mravů.
Jaká témata ženské probírají, když si sednou v hospodě?
-O čem se nejčastěji spolu baví? -Všechno probereme.
Já vím, že všechno, ale třeba se na vás dívají chlapi a nevědí...
Od kvality piva, o tom, jak je nebo není dobré,
jakou má správnou barvu, jakou má chuť,
jak se o to hospodský stará, až po politiku,
ale rozhodně neštrikujeme a většinou ani nevaříme.
Myslíte si, že je škoda, že mizí hospody čtvrté cenové skupiny?
Naopak, to je výborné.
Jak které. Když měla atmosféru, tak zůstala, ta nemizí.
Takových těch hnusných zaplivaných špeluněk škoda není.
Toto je Nová hospoda, tedy alespoň podle názvu.
Najdete ji na náměstí v Zásmukách také na kolínském okrese.
Neodrazuje vám vzhled budovy hosty?
Zcela určitě. Každý, kdo jede kolem této hospody a chtěl by
se zde stavět, podívá se navenek a vidí, že to vypadá hrozně,
tak si myslí, že vevnitř to nebude o nic lepší.
Naštěstí vede silnice jenom předem. Kdyby vedla zadem,
tam je to ještě horší, můžete se jít podívat.
Co hospoda, to nějaký zážitek. Co pivo, to nějaký příběh.
Kdo jiný než vypravěč by o nich měl mluvit.
S Petrem Šabachem jsme prošli jeho nejoblíbenější hospůdky mládí.
Hospody pro Petra Šabacha? To jsou ty v pražských čtvrtích
Bubeneč a Dejvice. Co v nich zažil a jaké jsou jeho vzpomínky?
Vydali jsme se s ním a spolu s jeho kamarádem
Janem Zavřelem po třech z nich a začli u té nejstarší Na Slamníku.
Sedíme v historickém jádru obce Bubeneč,
v restauraci Na Slamníku, která se dřív nazývala
Dolejší hospoda bubenečská nebo Na Štrozoku.
Její předchůdkyně mají své kořeny ve středověku.
První jasné vzpomínky na Slamník jsou z konce šedesátých let.
My jsme sem ani moc v 70. a 80. letech nechodili.
Bylo zde otevřeno déle než v jiných hospodách
asi o hodinu nebo dvě. Tady byly pořád policejní kontroly.
Tady jsem zažil úplně nejbrutálnější Na Slamníku,
že sem přijel autobus ministerstva vnitra, z toho vyskákali
po zuby ozbrojení policajti a u každého stolu si stoupli tři
a kontrolovali totožnost a razítka v občankách,
jestli je člověk zaměstnaný, protože práce byla povinná.
Byl třeba měsíc, kdy se neobjevili.
Někdy měl člověk blbý den a v každé hospodě, kam vyšel,
šla dvoučlenná či tříčlenná hlídka se psem nebo bez psa
nebo šestičlenná nebo nějaké takové komando.
Oni samozřejmě šli jen po těch, kteří je iritovali tím,
jak vypadají.
Jinak to bylo v dobách, kdy byly hospody narvané od rána do večera
úplně ožralými chlapy v montérkách, které v životě oni nekontrolovali.
Ale my jsme to v hospodách úspěšně přežili.
My jsme to přetloukli.
PÍSEŇ
Cinkají lahve na mycí lince, zítra z nich bude jen pár střepů.
Skleněná těla vochmátnou ruce a hrdla se dotknou zednických retů.
Pánové, kam jsme se přemístili teď?
Teď jsme v části nového Bubenče, v hostinci,
který se jmenuje oficiálně Ve Starém zátiší.
Je to hospoda, ve které jsem strávil podstatnou část
svého života. Je jednou z mála, která si zachovala původní ksicht.
Ona se v podstatě moc, až na pár detailů,
jako jsou tyto větráky, lustry, vzduchotechnika, nezměnila.
I to obložení je snad původní.
Byla krásná, obyčejná. Teď je takováhle načinčaná.
Z umělého betonu.
-Jsme na správném místě? -Co si o tom myslíš?
-Změnilo se to tady hodně? -Já vám ukážu fotky.
Koukáme zhruba do tamtoho rohu.
To jsou hlavní dveře, tady je roura od kamen.
Legendární hospodský Pepa Mach. Výčep byl tamhle.
Přímo naproti je škola, kde nás naučili číst a psát,
ale tady jsme to zapomněli. Tomu jsem se vždycky smál.
To byla vlastně pro mě bez jakékoliv nadsázky
daleko důležitější škola než škola, do které jsem chodil.
Tady jsem potkával ty pravé lidi a ti mi říkali, co mám číst.
Ve škole mi to neřekli.
Dřív tu byla v těch těžkých komunistických hnusných časech
místa, kde se lidé přirozeně bránili, sdružovali, šeptali si
tam věci, které by těžko někde jinde řekli.
Ale v dnešní době se vrátila hospoda asi na to místo,
kam patří, to znamená, že je to podnik,
kam se jde člověk najíst a napít, nic moc závažného nemusí řešit.
Já jsem tady jednou viděl scénu, když chlap odcházel,
u výčepu říkal výčepákovi, dej mi ještě na cestu panáka.
On mu dal rum, on ho vypil a svalil se mrtvý.
Teď tady ti rozumbradové...
On ležel, oni na něj koukali asi pět minut.
Nikdo mu nepomáhal.
Pak někdo říkal: Co je? Není on náhodou mrtvý?
Pak někdo šel a říkal: On vypadá jako mrtvý.
Nedáme mu něco pod hlavu? Zase se někdo ozval.
Proč bys mrtvému dával něco pod hlavu?
To už je jedno, ne? Ale měli bychom ho
aspoň přikrýt kabátem. Je vůbec mrtvý?
Nikdo nevolal sanitku a zavolali jeho ženě.
Ta sem přišla, klečela u něj, plakala a nad ní výčepák Lojza.
A ten říkal: Takový dobrý chlap to byl.
Čert vem osmdesát šest korun.
Takový dobrý chlap.
No, osmdesát šest korun už mi nikdo pravděpodobně nevrátí.
Takže takhle to tady nějak fungovalo.
To sis vymyslel. To je z nějaké tvé knížky.
Ne. Je možné, že jsem to někde napsal,
ale to jsem tady opravdu viděl.
Jste rádi, že je dnes v hospodách větší výběr,
že se změnila úroveň obsluhy i hygienické zázemí,
nebo vám chybí hospůdky čtvrté cenové skupiny
s typickou atmosférou? Hlasujte na www.retromanie.cz
a připište, kam jste chodívali a kam dnes chodíte na pivo.
-Petře! Petře! -Co je?
-Jak to tenkrát bylo? -Já nevím.
Nespi! My tady natáčíme.
Mně to je jedno.
Skryté titulky: Věra Kotlínová Česká televize, 2008