Zahraničních studentů přijíždí každý rok kolem pěti set.
Je to počet odpovídající tak asi našim současným možnostem.
Vietnamci, Kubánci, Angolané.
I před rokem 1989 jste se s nimi mohli potkat,
aniž jste vytáhli paty z Československa.
Studovali a pracovali u nás v rámci mezivládních dohod.
V době, kdy jsme my Češi nemohli volně cestovat do zahraničí,
budili u nás tihle exotičtí cizinci pozornost.
Proto si v tomhle Retru řekneme, jaké nejhorší pověsti
o socialistických cizincích kolovaly.
Legendy, jak na Sázavě doktorka vytrhla Vietnamcovi
zub a vylezl červ.
Jak vychovatelky na internátech musely hlídat
své polské učenky před sovětskými vojáky.
Někdy mně dokonce řekli: Soldátov mnogo, děvoček málo.
Tak co jsem měla dělat.
A s indonéským zpěvákem Ronym Martonem rozebereme
jeho kariéru za normalizace.
Letiště. Vstupní brána do Československa.
Najednou jich tady byly desetitisíce.
Byli malí, hubení a neznámí. Někteří brali Vietnamce
jako kšeftaře a milovníky motocyklu Babeta.
Jenomže jak ukáže Bob Vostal v první reportáži,
jejich život za železnou oponou rozhodně
nekonečnou humornou scénku nepřipomínal.
Do Závodu Vítězného února v Hradci Králové zavítaly delegace
vietnamské Strany pracujících a Národní fronty
osvobození jižního Vietnamu, které se zúčastnily
XIV. sjezdu Komunistické strany Československa.
Srdečnost, s jakou byli představitelé Vietnamu přijati,
svědčí o přátelství a solidaritě pracujících závodu
s bojem vietnamského lidu.
Žádné zázračné sbratření nepřišlo, i když soudružská výpomoc
Vietnamu šla jako po másle.
Vietnamců za normalizace přišlo nejvíc.
Desítky tisíc se ocitly v socialistickém Československu,
kde výměnou za lepší platy žili po několik let
na okraji společnosti.
My jsme přijeli v roce 1982 a poměrně tenkrát
jako z ciziny tady bylo strašně málo.
A asi některý Češi prostě viděl teprve Asiat.
To byli vesměs lidi od osmnácti do třiceti,
hrozně hubení malí lidi, kteří vypadali v podstatě jako děti,
takže první, co bylo, bylo, že jim každý tykal.
Bez učebnic jen se slovníkem česky za tři měsíce? Nemožné.
Vietnamci tím bezesporu trpěli.
A tenhle oříšek často nepřekousli ani jejich čeští spolupracovníci.
Když pak jsem už učila pokračovací kurzy,
kdy oni už pracovali, tak mě úplně šokovaní přinesli
cedulku z jídelny - pouze pro bílé. To, že každý jim tykal,
to, že každý jim dal nějaké jméno Pepík a Tonda,
to dejme tomu brali, jo, ale tohle tak,
takový ten jako opravdu otevřený rasismus snášeli těžko.
Při budování socialistického Vietnamu pomáhají
všechny státy socialistického tábora.
Naše pomoc se projevuje kromě jiného i tím,
že stovky vietnamských chlapců a děvčat mají možnost vyučit se
u nás různým řemeslům a ti šikovnější
studují na středních i vysokých školách.
Pro lepší dorozumění jim našinci dali slovenská jména -
Miško, Peter, Lubo, Dušan, Tono.
Tonko, čemu jste se u nás vyučil?
My jsme sa vyučili v škole jako automechanici
a nyní děláme na pracovišti, kde opravujeme auta a jiné stroje.
Láska prochází žaludkem, říká se.
Ale ani v jídle se Vietnamci s Čechy neshodli.
Milovanou českou klasiku Vietnamci po pár měsících proklínali.
Tenkrát ovoce, zelenina, nám to strašně chybělo.
V jídelně, vlastně v ubytovně, tam byly...
K pití je pivo, chemické limonády a tam byly párek,
klobásy a nějaké jídlo prostě.
Vietnamská ambasáda po celou dobu migrace,
to znamená od 50. let až do roku 1989, měla pocit,
že musí mít přímou kontrolu nad všemi,
to znamená nad učni, nad stážisty, nad vysokoškoláky,
takže jim vytvářela poměrně tvrdý režim.
To znamená, že vysokoškoláci měli po skončení letního semestru
politické soustředění, pak se jim tam vykládalo,
jak se tady mají chovat. Když začínali studenti z Vietnamu
sem přicházet ve větším množství, tak vlastně nemohli chodit
ani jako jednotlivci po Praze, museli chodit ve skupinách.
Takové ty legendy, jak na Sázavě doktorka
vytrhla Vietnamcovi zub a vylezl červ,
to jsou prostě historky, které zde v té době probíhaly.
To bylo běžné. Najednou to byli rákosníci,
najednou byl masový odpor a bylo to tady.
Jakmile se trošku naučili česky, tak to okamžitě slyšeli.
Ukázkovým příkladem nepochopení vietnamské mentality byl
ojedinělý záměr vyučit šedesát Vietnamců na lesníky.
Kvůli tomu v Bechyni dokonce vzniklo speciální učiliště.
Jenže nakonec ve Vietnamu dělá lesníka jen jeden
a většina se domů už nevrátila.
Na tom učilišti v Bechyni po měsíci oni zjistili,
že jedna paní má šicí stroj. Tak ji navštívili,
spřátelili se s ní a u ní začali šít první texasky
pro místní obyvatelstvo. Potom když si vydělali peníze,
tak si koupili šicí stroje a šili takové věci vesele dál.
Jestli se něčím Vietnamci za normalizace proslavili,
tak to byly kola a babety, které posílali domů
a se kterými se taky rádi fotili. Dobře to zakresluje
i tehdejší filmový trhák Kamarád do deště.
Povinností každého toho závodu bylo,
aby mu připravili bednu a do té bedny si on mohl
narovnat zboží do padesáti procent výdělku za období, co tady dělal.
Jejich šikovnost jim pomohla k tomu,
že se tam vešlo poměrně hodně zboží.
A teď dovolte, abych vám alespoň v krátkosti
představila zpěváka, který letos zvítězil v soutěži
Talent 71, v soutěži pořádané v Parku kultury
a oddechu Julia Fučíka v Praze. Jmenuje se Rony Suria Martono.
Pro své vítězství do Prahy přijel až z Indonésie.
PÍSEŇ
V kolikátém roce jste k nám přijel a z jakého důvodu?
My jsme přijeli v září 1963 z Indonésie.
Když jsme přijeli z letiště, tak to bylo v noci.
To bylo asi v devět hodin.
Jeli jsme teď Evropskou ulicí, dřív to byl jiný název ulice.
Ale všude byla v devět hodin tma.
Byli jsme překvapeni, jak je to možné, že tam byla tma,
protože v Indonésii vlastně je život pořád - až do půlnoci.
Na jaké vysoké škole jste začal studovat?
Po jazykovém kurzu, který trval asi deset měsíců,
jsem začal studovat na Vysoké škole ekonomické v Praze.
Důležitý rok 1971. Co se tehdy stalo?
No stalo se...
Rok 1971 byl pro mě rok, kdy jsem se účastnil
pěvecké soutěže. V kolech jsem zpíval anglicky.
Aha.
Když došlo k finále, tak říkali, že nemůžu zpívat anglicky.
Takže jsem zpíval česky a pak jsem vyhrál Zlatého dudlíka.
Bylo rozdílné přijetí třeba v bývalé NDR
a v Československu u publika?
Fanynky z NDR byly pilnější, ony psaly víc dopisů než tady.
-Ještě víc. -Ještě víc.
Přitom já jsem tam vystupoval asi jenom dvakrát nebo třikrát.
Vaše žena je Češka, nebo Indonésanka?
-Moravanka. -Moravanka?
A co dobrého vám vaří?
Teď velice dobře vaří indonéské jídlo.
-A moravské? -Moravské také.
A tohleto je původní česká tvorba. Hudbu napsal, jak víte,
Zdeněk Merta a text Honza Krůta.
PÍSEŇ
Hastrmane, tatrmane melou, kolo mlýna klape Kampou celou.
Na pentle se dívka těžko chytí.
Zkus nabídnout víc než vodu k pití.
Vodníkem byl, kapky míval na fráčku.
Proud jak průvan jeho domem táh.
Dušiček měl vždycky na pár metráčků.
Z plotny mu je jarní příval splách.
Hastrmane, tatrmane melou, kolo mlýna klape Kampou celou.
Na pentle se dívka těžko chytí.
Zkus nabídnout víc než vodu k pití.
Na, na, na...
Zatímco Rony Marton v roce 1963 přistál v Praze,
v červnu se stal novým papežem Pavel VI.,
který se do historie zapsal hlavně svým tvrdým postojem
proti potratům a používání antikoncepce,
což v liberálních 60. letech vzbudilo u veřejnosti nelibost.
Během své návštěvy rozděleného Berlína vyjádřil
americký prezident John F. Kennedy podporu západnímu Německu tvrzením,
že i on se cítí být Berlíňanem.
Populárního politika ale téhož roku na podzim
zastřelil v Dallasu atentátník. Českoslovenští komunisté
se o sobě dozvěděli nepříjemnou pravdu.
Zpráva takzvané Kolderovy komise byla prvním velkým krokem
k rehabilitaci nespravedlivě stíhaných.
Do KSČ tak byl znovu přijat i budoucí prezident Gustáv Husák.
Další komise zase měla za úkol vyřešit problémy
socialistické ekonomiky. V čele reformátorů,
kteří usilovali o využití tržních mechanismů
v centrálně plánovaném hospodářství, byl Ota Šik.
V Retru vám ještě řekneme, jak sovětští vojáci stříleli,
aby se dostali do ubytoven s polskými dělnicemi,
a taky jaké to bylo za socialismu působit
jako vychovatelka dívek z Vietnamu nebo Kuby.
Cesta z letiště po Leninově, dnes Evropské třídě
byla tím prvním, co si většina cizinců vybaví
při vzpomínkách na první dojmy z Československa.
Prý byla temná a prázdná. A co Afričané?
Jak se jim v Československu líbilo?
Byli všichni takovými Mirečky ze známé série o básnících?
Československo je krásná průmyslová země.
Zajímavá historie, bohatá kulturní a umělecká tradice.
-Kde ses naučil tak dobře česky? -V Zahrádkách.
A hele, když jsi ten Numira, můžu ti říkat Mirečku?
Klidně.
Jestli mluvím špatně česky a ten člověk v tom reprodukuje,
co já říkám pro srandu, já si myslím, že to je v pořádku.
Ale pokud je to útok, to znamená, že ukáže,
že jsem pitomej nebo tu něčemu nerozumím, tak už je to špatný.
-Co je to? -No? -To je játro.
Člověče, co vás v těch Zahrádkách učili?
Prosím vás, Šafránek, vysvětlete tady Mirečkovi,
-co je to pomnožné číslo. -Ano.
Pomnožné číslo... Prostě množné číslo užíváme
i pro některé druhy jednotného čísla,
protože v češtině vlastně pro takové jednotné číslo
-význam nemáme. -No výborně, jak vám to jde,
když chcete. Tak Mirečku, jak to bude?
Aha, ta játra.
Výborně, jenomže tohle je ta ledvina.
Já to beru jako legraci.
Ale když teď to vidím v těch seriálech
nebo pořadech zábavných, jak ty oni...
jak mluví třeba Číňané nebo Vietnamci a tohle,
mně se zdá to jako neslušný, jako že by to nemělo být.
Přitom do Československa přicházeli v tisících Rusové, Poláci,
Bulhaři nebo Řekové už krátce po válce,
jenže nebyli tolik nápadní, na rozdíl od studentů
a dělníků z Kuby, Nikaraguy, Severní Koreje nebo Angoly.
Nejviditelnější byli hlavně Afričané.
Pobývali v zemi, odkud se cestovat do zahraničí
dalo jen těžko, ale která svět chtěla ovlivňovat.
Československo se prezentovalo jako vyspělá země,
která pomáhá slabším.
Byla to mezinárodní pomoc v rámci socialistického tábora.
Svou roli v příchodu cizinců do Československa hrál
taky Mezinárodní svaz studentstva. Podle kritiků plnil spíš
roli komunistické propagandy, podle druhých naopak pomáhal
mladým ze zemí tzv. třetího světa studovat v Evropě.
Samozřejmě že jsme nabízeli stipendia zejména těm studentům,
kteří z určitých důvodů museli odejít ze země.
Nebyla to vždycky jenom Afrika.
Bylo to například i Portugalsko, bylo to Španělsko.
Na některých kolejích vládl pro cizince tvrdý režim.
Dieudonné Mubenzem jako válečný uprchlík z Konga
přijel do Československa přes Itálii,
kde si uklízením vydělal na televizi.
Pro socialistické školství to ale bylo pobuřující.
Vlastně jsem se málem pohádal s paní ředitelkou,
protože ona mi řekla, že tam byla televize, video,
že jestli si neuvědomuju, že jsem v komunistickém státě
a že prostě jsem jako kapitalista, že jo.
Řekla, že není možný, abych v tom pokoji
měl tolik věcí, že prostě vypadám jako bohatý student.
Že všichni studenti mají klubovnu a musí se chodit dívat
na televizi do klubovny a neexistuje,
aby jeden student měl ve svém pokoji nějakou televizi.
O Praze 50. a 60. let dokonce historici mluví
jako o komunistické Ženevě. Stala se totiž sídlem
řady mezinárodních organizací - od novinářů, studentstva a mládeže
až po odbory nebo Radu míru. Po československé metropoli
se najednou procházely stovky Afričanů, Asiatů a Jihoameričanů.
Ke konfliktu stačila sebemenší záminka.
Samozřejmě jsme se tomu nevyhnuli, zejména pro černošské
představitele, kteří na druhou stranu měli rádi český pivo
a rádi chodili do Lucerna baru, do Koníčka přesněji řečeno,
takové, co měli blízko z Mezinárodního svazu studentstva.
Stalo se mnohokrát, že byli napadeni, zmláceni,
s pomocí ostatních lidí a potom i s policajty,
tehdejším SNB, se ty věci uklidnily.
V té době nebylo přece moc černochů vůbec, nejen v Praze,
ale v celé republice, to byla prostě nenávist k tomu.
My nechceme se jednou stát nějakou Paříží,
kde byla polovička Paříže černých.
Jednou jsem šel okolo, že jo, tam seděly děti.
Přiběhly ke mně a říkaly: Koukej, černoušek!
Já jsem to pochopil, povídal jsem si s nimi.
Ony se mě ptaly, odkud jsem, co dělám, jak jsem se sem dostal.
Ten jeden říkal: Hele, můžu na tebe sahat?
Já jsem říkal jistě. On na mě sahal,
takhle udělal a říkal: Hele, on není špinavej!
Tak jsem mu vysvětlil, že špinavý nejsem,
prostě mám tmavou pleť, ale protože jsem se narodil,
kde je vlastně sluníčko a tak dál...
On se teda ptal, proč jsem černej.
Já jsem vysvětloval, že asi je to nějaká biologie.
Táta i maminka byli černí.
Já jsem viděl, že je to dobrý aspoň pro ty děti.
Jak jsem říkal, já jsem málokdy šel do hospody,
nebo skoro nikdy, tudíž nebyl důvod konfliktu s někým.
Chemické závody československo-sovětského
přátelství v Litvínově. Právě tady začíná směna
pro čtyřicet pracovníků z Kuby hodinou češtiny.
Proč to za socialismu měli Kubánci lehčí než Vietnamci?
A proč takové Polky byly sebejistější než kubánské dělnice?
Že jste si toho nevšimli? Možná proto,
že většina cizích pracovníků žila v Československu
jenom prací a uzavřená ve svých ubytovnách.
Pokud jde o pracovníky jiných státních příslušností
pracujících v našem závodě v rámci internacionální pomoci,
v současné době zaměstnáváme více jak tři sta ze tří národností,
a to Vietnamské socialistické republiky, Kuby
a Polské lidové republiky, což je čtrnáct procent
z celkového počtu výrobních dělníků.
O tom, jak rozdílnou kulturu, mentalitu a zvyky měly Vietnamky,
Kubánky a Polky, ví velmi dobře Eliška Pavlíčková.
V 70. a 80. letech jim na internátu dělala vychovatelku.
Každá ta národnost si žila pro sebe, vůbec se nekamarádily.
Vietnamky byly hrozně rozdílný od těch Kubánek.
Kubánky byly výbojné, kdežto Vietnamky byly strašně hodné.
Ty většinou hrály na kytaru a zpívaly.
A pak bylo vidět, že jim skutečně chybějí mámy,
že člověk jim musel nahradit mámu a ne nějakou vychovatelku.
Mohu vám říct jednu zkazku z toho, když Kubánky měly uklízet.
Mě to nenapadlo, najednou mi z pater tekla voda,
tak jsem si myslela, že mi praskla někde voda.
Tak běžím po patrech, ony uklízely tak,
že vzaly kýbl, šplouchly to po zemi, vzaly smeták
a vymetaly do chodby všecko.
Která z těch národností to podle vás měla mezi Čechy nejhorší?
Vietnamky, Kubánky nebo Polky?
Zprvu se dívalo špatně na Polky, ale to byly spíš asi předsudky.
Osudy cizinců v socialistickém Československu
si často byly podobné. Dny a noci po několik let
trávili na ubytovnách podobných továren, jako je třeba Perla.
Stalo se někdy, že by si někdo z místních vzal cizinku za ženu?
Polky se tady hodně povdávaly, i když ony chtěly.
Tam byla poměrně nezaměstnanost, tak byly rády, když se tady vdaly.
Dá se říci, že ještě se setkávám s některými a jsou zde spokojené.
Tady na cizinky také doráželi sovětští vojáci.
Zkoušeli lézt i po ostnatém drátě.
Někdy když už měli něco upitého, ne přímo do internátu,
ale párkrát bouchla i střelba. Když už bylo někdy opravdu horko,
tak jsem volala komando, ale když jsem viděla,
co to komando s nimi dělalo, tak jsem si to víckrát nedovolila.
Ovšem to komando sem chodilo taky. Někdy mi dokonce řekli:
Soldátov mnogo, děvoček málo. Co jsem měla dělat?
I cizinci prožívali revoluci v roce 1989.
I jim měnila životy a testovala jejich schopnosti
vyznat se v nové době a hodnotách.
Vstoupil jsem do Strany zelených, ale vyloučili mě,
protože jsem žlutý.
Tak to je smůla. Bohužel.
Kontroverzní vtipy přežily. Režim ale skončil
a hranice se otevřely. Znamenalo to příchod cizinců
ze Západu i Východu, které Česko stále víc láká
a taky hospodářsky potřebuje.
Většina socialistických pracovníků odjela domů.
Ty, co zůstaly, čekaly stejné překážky jako Čechy.
Já bych řekl, že předtím jsem dělal v sobotu
a dnes jsem dělal v neděli. Mám podnikání a větší starosti,
větší zodpovědnost. Samozřejmě že jsem spokojenej.
Já si myslím, že teďka určitě vím,
že dneska žijeme lepším způsobem a důstojný život než předtím.
Předtím jsem se neměl tak špatně.
Ti, co jsou tady dneska, tak naprostá většina
sem přišla po roce 1990. Sice to jádro tvoří
anebo v těch lokálních prostředích vytvořili ti,
co ho velmi dobře znali a co tady pracovali,
tak ti se stali šéfy těch jednotlivých tržnic
a začali obchodovat a taky se podílejí na dovozu zboží sem.
Taky otevřený rasismus se stal společenským tématem
až po revoluci.
Kvůli skinheadům, neonacistům a radikálním politickým stranám.
Nejsem konfliktní člověk. V Praze po revoluci
pak už to bylo něco jiného, pak už byly různý takový jevy,
který jsme předtím vlastně nezažili.
Spousta lidí možná si myslela, že Československo je země,
která je osamělá, žili někde v nějakým ostrovem.
Tak tomu tak není. To znamená, že mysleli,
že my jdeme sem něco okrádat. To je jedna z věcí.
To znamená neinformovanost, nevýchova,
neochota akceptovat toho druhého. To jsou věci, které bohužel,
jak jsem říkal, existujou všude.
Asi ti lidé to nedali najevo, možná jeden dva,
ale ty případy byly v menší míře.
Po revoluci, jak říkal manžel,
tak ta svoboda, tak každý toho využil.
A je tu čas rozloučení. Já vám všem přeju
opravdu co nejhezčí prožití vánočních svátků,
a tak mě při loučení napadají básnická slova Bertolda Brechta,
která se k této chvíli docela hodí.
Kdo vystavěl Théby, město se sedmi branami?
V knihách čteme jen jména králů.
Přivlekli tam ty balvany snad králové?
A tolikrát rozbořený Babylon. Kdo jej znovu tolikrát vybudoval?
Já myslím, že statisíce takových, jako jste právě vy.
Co myslíte? Bylo dobře,
že ČSSR přijímala zahraniční dělníky a studenty?
Byl to celkově pro československou společnost přínos?
Hlasujte na www.retromanie.cz. Předem vám děkujeme za hlasy
a také za náměty na další díly Retra,
které nám posíláte a které jsou pro nás inspirací.
Příště na viděnou.
Skryté titulky: Věra Kotlínová Česká televize, 2008