Stát se modelkou, to je sen mnoha dívek,
a nejen těch dnešních.
I před rokem 1989 dívky toužily procházet se po molu
a usmívat se v záři reflektorů.
Tehdy se modelkám říkalo manekýny
a nebylo vůbec snadné se takovou manekýnou stát.
Na molo se dostaly opravdu jenom královny.
Nejkrásnější, nejcharismatičtější a nejschopnější.
A právě o nich bude dnešní Retro.
Podíváme se, jak se mohla dívka v Československu stát modelkou.
Jaký byl život manekýnek za socialismu.
A jak se v modelingu uplatnili muži.
Modré teplákové soupravy a květované zástěry
nahradily první originální módní kolekce.
Vznikaly módní přehlídky, otevíraly se salony
a bylo zapotřebí manekýnek.
Jak se stát manekýnkou v Čechách? To zjišťovala Petra Schubertová.
Dalším modelem naší kolekce
jsou společenské šaty polopřiléhavé siluety.
Móda slavnostního oblečení je letos inspirována
okázalou černou barvou.
Není modelka jako modelka, a to platilo vždy.
Těch oficiálních či elitních bylo v Československu asi jen deset.
Jen ony předváděly originální módní kolekce
a měly šanci vyjet i do zahraničí.
Cesty k profesi manekýnky byly mnohdy i bizarní,
jako u hvězdy československého modelingu Marty Pospíchalové.
Původně totiž měla být tankistkou.
Byly nábory na vojnu, tak jsem se přihlásila, že budu tankista.
Jela jsem na zkoušky někam do Milovic,
to si už moc nepamatuju,
ale vím, že jsem jela s partou z Dukly Stříbro,
byli to házenkáři, a těm když jsem to řekla,
tak mi to celou cestu do Prahy rozmlouvali,
a oni mi vlastně měli říct, kde mám přestoupit.
A v Praze mi řekli, že jsem v Praze.
A druhý den jsem se vydala na procházku Prahou,
potkaly mě dvě dámy, později jsem zjistila, že byly z ÚBOK,
pozvaly mě na konkurz manekýnský,
a nakonec jsem začala pracovat pro ÚBOK, pro Dům módy.
Pro letošní podzim a zimu
zhotovily módní závody Eva a Styl několik vkusných modelů.
Dívky měly různé možnosti.
Něco jiného bylo pracovat jako běžná podniková modelka.
Ty, které se chtěly dostat výš,
mohly jít na konkurz buď do Domu módy,
nebo do Ústavu pro bytovou a oděvní kulturu.
Staly se jeho zaměstnankyněmi,
nebo při troše štěstí se dostaly do elitních salonů,
díky kterým mohly vycestovat i za hranice.
Modelka se do salonů dostala tak, že musela absolvovat konkurzy.
Děvčata byla nádherná, byla krásná.
Ale teprve ta, která na přehlídce prodala ty modely,
které návrhář nebo návrhářka udělali, tak zůstala v salonu,
protože to všechno byl obchod,
a proto v tom vidím zásadní rozdíl,
protože i dneska dělám choreografii na přehlídky,
ale nevidím tam osobnosti.
Pražský salon Eva převedl svou novou kolekci modelů.
Naše módní kolekce je jen lehce poznamenána 30. lety,
která charakterizují současnou světovou módu.
Je však přizpůsobena potřebám a životnímu stylu našich žen.
Ta doba byla úplně jiná.
Musely mít samozřejmě tu nádhernou tvář,
ale musela to být tvář taková,
abyste ji vy jako zákaznice chtěla mít taky.
Aby to pro vás nebyl člověk, který je nedosažitelný,
že nemůžete jeho módu s ním sdílet a mít radost.
Navíc, že by dívce bylo jako dnes 14, 16 let, bylo nemyslitelné.
Představy o tom, jak má manekýna vypadat, byly naprosto odlišné.
Kostýmek je určen do společnosti
a je vhodný pro každou postavu i věk.
Všechny jsme měly 19, 20 let, některé dívky začínaly později.
A ta móda byla taková ženská.
Já si myslím, že to přetrvávalo ještě z 30. let,
Adina Mandlová a tyto hvězdy, podle kterých se móda tvořila,
tak to byly všechno ženské,
a myslím si, že nositelkou módy opravdu je zralá žena, a ne dítě.
Manekýnka byla totiž symbolem ženství.
Musela být individualitou a specifickým typem,
který cíleně dokázal prodat různé druhy oblečení.
Byla to žena nebo ženská,
která prodávala nikoliv sebe jako krásnou ženu,
ale jejím úkolem bylo prodat model, šaty, které předváděla.
V tom si myslím, že je rozdíl hlavní,
že dneska je to o show, je to o kompaktním celku,
ale není to o jednotlivých modelech.
Jaké jste měly třeba míry?
Já jsem přišla z Moravy, takže moravské děvče,
58 cm v pase, 100 cm přes boky.
Já jsem nebyla nejsilnější.
Naopak čím byla manekýna silnější,
tím měla větší úspěchy na mole,
protože ženy, které se oblékaly v salonech,
to nebyly superštíhlé ženy.
Tam šlo opravdu o to charisma celkové.
Musela se vám líbit.
A nebyly proporce takové,
že bychom hlídali proporce, prsa, boky, zadek. To nebylo.
Ty konkurzy a výběry začínaly tím, že dívky přišly na výběr,
daly si knihu na hlavu a musely přejít místnost.
A když jí kniha spadla, už na druhý výběr nemohla jít.
A když udržela tu knížku, tak se vědělo,
že umí nosit ramena dole, že nemá sklon k tomu předvádění.
A nyní malá lekce vkusu.
Oblíbené košíčky z umělé hmoty sluší k letním šatům.
Ale nehodí se k těžkému kabátu. Posuďte sami.
Co všechno jste udělala pro to, abyste se stala manekýnou?
Přiznám se, že jsem pro to moc neudělala, neboť jsem měla štěstí.
Přála jsem si to, to je pravda, být modelkou,
poměrně brzo, už asi ve třech letech,
ale nic jsem pro to neudělala, jen jsem šla do kadeřnictví,
nechala jsem si učesat vlasy, a tam byla kadeřnice, která řekla,
vy máte výborný vlasy, já bych vás chtěla česat,
a já jsem řekla, to je senzační,
protože to byla ta první cesta, abych mohla začít dělat modeling,
a tím se odstartovala moje dráha, to byly moje první krůčky na molu.
A potom už to byla jenom takhle krátká část k tomu,
že jsem se šla představit do ÚBOK.
Řekli, ano, kdy můžete nastoupit, zítra,
protože odcházela jedna z jejich nejkrásnějších manekýnek,
Marta Pospíchalová, která zářila na molu od roku 1965 až skoro dodnes.
Takže tu jsem nahradila, protože jsem byla podobný typ.
Strávila jsem v ÚBOK docela hezké tři roky.
Ale já jsem šla dál, chtěla jsem předvádět salony,
chtěla jsem být na titulních stránkách,
a tehdy Dana Vašátková, která taky fotila, nejen předváděla,
řekla, pojď, já tě budu fotit a budeš skvělá.
Já jsem řekla, jsem nefotogenická, to nejde,
ale ten rozum mi říkal, když to chceš, tak to dělej.
Takže mi první fotky začaly vycházet právě od Dany Vašátkové.
Lidi si na vás začnou zvykat,
začnou vás vidět a říkat si, ona je jiná, a jdeme do toho.
Vlastně od chvíle, kdy jsem začala,
tak největší ovoce mi to přineslo asi až po sedmi letech,
kdy vlastně manekýnky končí,
tak já jsem začínala startovat svou kariéru.
Točili se kolem vás mužští, když jste byla slavná manekýna?
Kolem mě moc ne, ale je pravda,
že bylo hodně mužů kolem manekýnek
a že to bylo docela hezké,
protože člověk vnímal ty pohledy a říkal, teď možná kdyby...
Ale já sama ne.
Co považujete za svůj vrchol v této profesi?
Vrchol mé kariéry je ten, že lidi, které potkávám na ulici,
řeknou, já si vás pamatuju, vy jste dělala manekýnu.
Jak se žilo modelkám v Československu?
Topily se v penězích, cestovaly a měly spousty vlivných ctitelů?
Možná budete překvapeni, jaké podmínky k práci manekýny měly.
Dnes jich jsou stovky a plní stránky nejen módních časopisů.
Jejich život a soukromí milují bulvární noviny,
staly se z nich hvězdy společnosti.
Navíc nikdo by je nespojoval s pojmem demonstrátorka zboží.
Ano, zní to bizarně, ale manekýnce se tak říkalo.
A přesně taková byla jejich úloha.
To byl socialistický název, ony to měly i ve svých papírech.
Ony tam neměly, že jsou manekýnky.
Modelky, manekýnky neexistovaly. To byly demonstrátorky zboží.
Praxe byla taková, že modelky se česaly a malovaly samy.
A přehlídku si doslova oddřely od začátku do konce.
Jednak jsme si musely balit kolekci,
tahat velké kufry, tahat pytle s modely.
Přijely jsme ze zájezdu třeba v půl třetí v noci,
zase jsme to musely všechno odnést, vybalit, uložit,
takže chvilku jsme byly manekýny
a pak jsme byly normální dívky nebo ženy,
které pracovaly i velmi těžce.
Co všechno vaše práce zahrnovala?
Fotila jste, předváděla jste na molu...
Já jsem natočila vůbec první videoklip v Česku.
To byl student FAMU, pan George Skalenakis,
to možná žáci FAMU budou znát,
a natočil první videoklip na písničku Mám malý stan.
Mám malý stan, mně na nohy táhne.
Snad ze všech stran.
Jen řekněte, jak dostanu své dlouhé nohy do stanu,
až chladem třást se přestanu, já ze stanu nevstanu.
Stan malý mám a nohy tak dlouhé.
Ach, kam je dám?
Tak se zmítám z rohu do rohu a hledám vhodnou polohu.
Snad uznáte, že nemohu mít nohu v batohu.
Je jenom jeden strom, pod kterým je to správné světlo.
A jen tam lze udělat přesně tu fotografii.
A že roste 200 km od Prahy?
Ale vždyť jenom tam je to správné světlo!
Pootáčej se sem, dobře, ještě víc, ještě víc,
teď úplně tímto směrem a víc zase hlavu,
aby na ten krk přišlo světlo,
zespodu se odrazí od těch šatů bílých.
Jak dlouho fotíte s Tarasem, Dano?
Asi osm nebo devět let.
A bylo to docela zajímavý,
to jsem ještě chodila do školy tenkrát a dělala jsem gymnastiku
a Taras už začínal dělat fotky a jednou mě požádal,
jestli taky nechci zkusit nějaké focení.
Já jsem říkala, že ani ne, že to neumím,
a jednou jsme to prostě...
Vyšli jsme si na Hrad, zkusili to, a od té doby fotíme.
Vy jste spolu udělali hodně fotek. Kolik asi za těch osm let?
-Tak to nevím. -To muselo být děsně moc.
Taras?
Copak?
Můžeš mi prosím říct, kolik jsme spolu udělali fotek?
-My spolu? To jsou balíky už. -Tak jsme na tom oba stejně.
-To jsou štosy kontaktů, celá krabice. -Takže bohužel.
Ve srovnání s dnešními modelkami si nepřišly na velké peníze
a jejich výběrová práce byla brána jako každá jiná.
Konkurzy a výběry byly veliké, ale vyvolených bylo hrozně málo.
Musely se smířit s tím, že budou dělat za málo peněz.
Plat jsme měly pevný v ÚBOK, 650 korun.
V Domě módy jsme taky měly 600 korun.
To bylo na půldenní úvazek.
A přehlídky, které se konaly mimo pracovní dobu,
tak 120, 100 korun, 130 korun,
ale super boty stály v té době 90 korun třeba.
Přehlídky většinou byly v Ústavu bytové a oděvní kultury,
ty nebyly pro veřejnost,
to byly takzvané kontraktační přehlídky pro velké firmy.
Tam dívka dostala 12 korun za předvedení modelu
a takhle se tam prostě střídaly.
Jiný svět pro modelky představovaly salony Eva a Styl.
Právě tady se totiž předváděly výjimečné modely,
ke kterým se běžný člověk dostal jen zřídka.
Pro koho byly salony určené?
Byly určeny jednak pro diplomaty,
protože ti měli speciálně vyhrazené finance na to,
aby si dali dobře ušít věci, aby byli reprezentativní.
Musím říct, že ceny byly takové, že tam šila spousta hereček,
ale i vysokoškolsky vzdělané dámy,
které potřebovaly nějaký výlučný kostým.
Módu spíš určoval film nebo ze zahraničí,
protože třeba pan Křeček, paní profesorka Bauerová
i někteří vynikající návrháři z ÚBOK jezdili do Paříže.
Ačkoliv obyvatelé Československa
si o výletu do Paříže mohli nechat jen zdát,
elitní manekýnky měly jiné štěstí. Naše země měla co ukazovat,
a to byla velká příležitost třeba pro světové výstavy Expo,
i když jejich práce a pohyb byly přísně střežené.
Módní přehlídka se dnes nekoná v československém pavilonu,
ale uprostřed města v mrakodrapu na náměstí Ville-Marie,
v místnostech letecké společnosti Air Canada.
Ostatní státy tam měly třeba 20 manekýn,
ale náš stát tam měl 6 manekýn
a asi 30 funkcionářů. kteří je hlídali.
Ale ty dívky ještě den před odjezdem nevěděly,
jestli pojednou nebo ne. To kádrování bylo strašně těžký.
Děvčata, prosím vás, ještě se neodstrojujte.
Asi bychom to nesměli vysílat.
Několik slov od vás potřebujeme teď po té přehlídce
a vůbec o vašem pobytu tady v Montrealu.
Je tady velký rozdíl publika,
protože lidé zde reagují někdy potleskem, někdy ne,
někdy hlasitými projevy údivu, a je to úplně jiný.
Teď bych si dovolil všetečnou otázku, nemusíte odpovídat.
Mužská část obecenstva tady
projevuje zájem taky mimo přehlídku?
Na to je dost těžké odpovědět, ale myslím si, že spíš...
Já radši se zdržím hlasování.
A co kdyby vám tenkrát v zahraničí někdo dal nabídku,
řekl, jste krásná, my bychom vás rádi zaměstnali, zůstaňte zde?
Stalo se nám to mnohokrát
nebo jsme dostávaly i nabídky k sňatku,
ale my jsme většinou byly vdané,
to jako byl takový sichr od naší společnosti.
Modelky, které byly na světové výstavě,
tak se vrátily po šesti měsících, co tam předváděly,
a měly make-upové kufry.
V té době tady vůbec neexistovaly make-upové kufírky.
A kromě toho, že byly krásné a sošné,
tak jste je poznala podle těch kufírků.
Tohle je původní make-upový kufr,
který se objevil v té době na té světové výstavě,
a s takovým kufříkem se dívky vrátily.
S ničím jiným, protože si nic jiného přivézt nemohly.
Nejen naše modelky se blýskly na světové výstavě v Montrealu.
Rok 1967 znamenal start v kariéře Twiggy v modelingu.
Asi nejslavnější ikona hubených modelek se představila v New Yorku.
Tou dobou Amerikou hýbala móda hippies.
Koncem června se konal IV. sjezd československých spisovatelů,
kde došlo k dosud největšímu sporu mezi zastánci a odpůrci reforem.
V Československu se zrodil slavný Pan Vajíčko.
Právě v roce 1967 Eduard Hofman vytvořil
asi nejdéle existující znělku reklamy.
Jednou z dalších hvězd československého modelingu
byla i Natálie Kšajtová-Faitlová.
Původně vyučená zlatnice se prosadila nejprve v ÚBOK.
Měla jsem výtvarné vzdělání, tak jsem věděla,
že v Umělecko-průmyslovém muzeu mají cizí časopisy.
Nikde jinde je tenkrát neměli, módní časopisy.
Tak jsem tam zašla, prolistovala jsem nějaké Vogue
a zjistila jsem, že tam manekýny dělají úžasné pozice,
tak jsem si je doma natrénovala před zrcadlem,
prostě takové rozkroky veliké, a pak jsem vyšla na molo,
nevěděla jsem, jak se předvádí, nikoho jsem předtím neviděla,
a předváděla jsem v tomto stylu.
Pak jste začala jezdit do zemí východního bloku, třeba do Ruska.
Do Ruska ano. Tam jsme jezdily hodně.
Předváděly jsme tenkrát pět choreografických přehlídek,
každý den nepřetržitě dva měsíce.
Když jsme byly asi v polovině, tak obrovské vzrušení,
má se na nás přijít podívat soudruh Brežněv,
a říkali nám, musíte se strašně snažit,
aby tam nevznikl nějaký průšvih,
protože by vás určitě potom mohl poslat na Sibiř.
My jsme naši přehlídku začínali takovým tanečkem loutek.
Chlapci hráli zřízence, kteří nás roznášejí,
jenže Jarda Koch, který mě nosil,
tak v té fobii z té Sibiře se strašně snažil,
snažil se víc než kdykoli jindy,
a přehodil si mě, když mě měl odnést, přes rameno příliš,
takže jsem cítila, jak se sunu dozadu,
jak ho s sebou strhávám, jak už mě drží za kotníky,
a pak nastala tma, pak vůbec nevím, co se dělo,
a vzpamatovala jsem se, když jsem po čtyřech vlezla do zákulisí.
-Sukně jsem měla takhle vyhrnuté. -A co ten pan Brežněv?
Ten tohle číslo zakázal s tím, že je to kapitalistické porno
a že se to do Sovětského svazu nehodí.
Předvádění módních kolekcí ale nebylo doménou jen žen.
Také muži pronikli do světa módy.
Vyrazili na přehlídková mola a dařilo se jim.
Jestli v Československu pracovalo jen pár modelek,
páni modelové by se dali spočítat na prstech jedné ruky.
Přesto byli nedílnou součástí světa módy,
i když byli bráni jen jako nutný doplněk po boku modelky.
Měli svoje civilní zaměstnání, protože u modelek to bylo tak,
že to měly jako svoje zaměstnání, málo jich bylo externích.
Ale u těch kluků to vůbec nepřipadalo v úvahu.
Tam samozřejmě bylo zaměstnání.
A pamatuju si, že Jirka Zahrádka nebo Jarda Koch
nikdy neřekli, že jsou modelové, že předvádějí na přehlídkách.
Přesto Jiří Zahrádka strávil v modelingu řadu let.
Přes den pracoval u letecké společnosti
a jako manekýn si přivydělával až po práci.
Byli jsme tři čtyři kluci, kteří to dělali, věděli jsme o sobě.
Různě třeba jsme se navzájem zaskakovali nebo střídali.
Mělo to něco do sebe. Bylo to zajímavé,
protože jsme se dostali i do kontaktů v rámci programů,
které se dělaly společně s estrádami, se zpěváky, s herci.
Pro mě jako pro mladého kluka to bylo zajímavé.
Příležitostí pro muže bylo poměrně málo.
Ušila se pro ně jedna kolekce na jaro a na podzim.
Profese manekýna byla tak spíše zábavou a možností přivýdělku.
Co my jsme to dělali jako muži, tak pro nás to byl koníček,
a skutečně to bylo na přilepšenou,
i když v té době to bylo i pro nás důležité.
Ale paradox byl, že za přehlídku jsme měli 100, 200 korun.
To byli chlapi.
Ono to bylo právě proto, že modelky byly statné, sošné,
tak chlapi vedle nich museli být taky takoví.
A to nebylo politickou dobou,
bylo to dané tím, že chlap je chlap.
A nemysleli si, že jste třeba homosexuál?
To myslím, že určitě ne.
V té době jsem samozřejmě měl spoustu přátel i mezi kolegyněmi,
ale oženil jsem se se svou ženou, která je úplně z jiné branže.
A ta kupodivu celé roky říkala, že jsem měl vlastně štěstí,
že jsem se celý život pohyboval mezi nejkrásnějšími ženami.
A nežárlila.
Co všechno jste se musel naučit, než jste mohl působit jako model?
Víte, určitě se dá asi něco naučit, ale já bych řekl,
že to chce se přirozeně pohybovat, a pak už to jde samo.
Co myslíte, dokázaly by dnešní modelky pracovat
v podmínkách socialistických manekýn?
Ano, nebo ne? Hlasujte na www.retromanie.cz.
Skryté titulky Blažena Stráníková Česká televize 2008