Člověk prochází kolem těchhle obřích budov
a na první pohled si je zrovna nezamiluje.
Na druhý pohled je za nimi mnoho zajímavého.
Jsou to svědci doby, která vůbec nebyla jednoduchá.
V dnešním Retru proto budeme mluvit o architektuře brutalismu
a dalších megalomanských stavbách, které zvlášť v 70. a 80. letech
vyrostly snad v každém českém městě.
Víte, že tolik kritizovaný Palác kultury
by jeho tvůrci postavili jinak,
kdyby socialistické stavebnictví lépe fungovalo?
V té době se vcelku dalo nakreslit a vymyslet ledacos,
ale veliký problém byl tu stavbu zrealizovat.
Podíváme se za tvůrcem obchodního domu Prior.
Prior byl takové dítě společenské situace.
Dítě s dlouhými prsty.
A se zpěvákem Pavlem Bobkem, který architekturu vystudoval,
rozebereme, co ho na normalizačních stavbách udivovalo.
Na druhé straně jsou převratné stavby, které jsou hrůzné.
Třeba budova Federálního shromáždění v těsném sousedství
Národního muzea, to je hrůza. To je nelidská stavba.
Brutalismus, to zní strašidelně.
Některé komunistické stavby nakonec ani tak brutální nejsou.
A není důvod, proč je odmítat.
Mám pohádkový dům
s vysokou střechou kdesi pod nebem.
A nikdo netuší, jak ti sluší,
jak ti sluší ta obloha v tom ovzduší...
Brutalismus přišel ze Západu. Prosadil se i za socialismu.
Možná proto, že je samý beton a svou tvrdost dává hrdě najevo.
Brutalismus znamená styl, jo?
Není to něco pejorativního, něco hanlivého.
Je to architektonický styl, který charakterizuje to,
že používá beton a tyto materiály otevřeně přímo navenek, jo?
Čechoslováci se ho dočkali hlavně v 70. letech,
kdy se v architektuře skoncovalo se socialistickým realismem
stalinistických vlád. Města tak kromě paneláků
získala stavby, které lze rozdělit
na pyšná monstra i zajímavé moderní budovy.
Tohle je český brutalismus. Drsný beton,
který v případě hotelu Intercontinental v Praze
dopadl podle odborníků dobře.
Jeho plány totiž vznikaly v uvolněnějších 60. letech.
To je stavba, která dovede brutalismus
esteticky dobře zpracovat, domyslit.
Za budovou Motokovu v Praze 4 začne už za pár dnů
vyrůstat další dominanta hlavního města.
Poklepem na základní kámen byl dnes odstartován velký závod s časem,
protože už začátkem roku 1983 má na tomhle místě stát
nový hotel Panorama.
Nabídne pobyt v bazénu i v několika saunách.
Prostě má se stát vizitkou našeho pohostinství.
Hotel Panorama není jedinou prominentní stavbou.
Brutalistní jsou paláce bývalých podniků zahraničního
obchodu Chemapol a Strojimport. Nepřehlédnutelný je také
mrakodrap Motokovu nebo budova Koospolu.
Ne každá brutalistická stavba byla úspěchem.
A ne každou se daří udržovat. Taky proto si
brutalistní architektura u veřejnosti nikdy
žádnou speciální oblibu nezískala, spíš naopak.
Brutalismus jako zobecněný styl degeneroval,
poněvadž jako bez údržby, bez těch všech věcí,
které k tomu patří, tak degeneroval velmi rychle.
Stalo se z toho smetiště. Zvlášť poté, co přišli sprejeři.
Brutalismus v té degenerovanější podobě
byl nejlevnější způsob stavění. Představte si panely,
které v panelárně upravíte a přímo nasadíte na budovu.
Z hlediska úspornosti ve stavebnictví
to často v degenerované podobě hovělo.
Franto, pojď sem! Pojď se podívat.
Moment!
Hele! Tomuhle říkají taky panel.
A zrovna parapet. Krucifix.
-Dej to pryč! Ty háky! -Hele, tamhle ti vezou další.
A určitě nebudou jiný.
Franto, podívej se, co zase vezou.
-Zase jenom samý stěny. -Těch už máme na tři patra.
A zatímco se v roce 1972 v Praze dokončila budova
Federálního shromáždění, v japonském Sapporu proběhly
poklidně XI. zimní olympijské hry. Ale letní olympiáda se děsivě
zapsala do dějin 20. století. Palestinští teroristé zajali
sportovce a další členy izraelského národního týmu
a celkem jedenáct z nich zavraždili.
O život přišel i německý policista.
Americké Apollo 16 odstartovalo k Měsíci.
Byla to pátá mise Apolla, která přistála na Měsíci
a zřídila zde první lunární astronomickou observatoř.
A v Československu založil spisovatel Ludvík Vaculík
samizdatovou edici Petlice, aby vůbec nějak mohla vycházet
díla Václava Havla nebo Josefa Seiferta,
kterým se oficiální nakladatelství z ideologických důvodů vyhýbala.
Normalizační architektura zasáhla
do českých měst a vesnic opravdu vydatně.
Někde si dokonce vzala hlavní slovo
a zničila staletími tvořený genius loci, tedy duch místa.
Dobrý den. My jedeme na sjezd ústředního výboru.
Můžeme? Díky.
Vysíláme Aktuality. Přeji vám dobrý večer.
Druhý duben byl v Praze ve znamení významné události.
Symbolickým přestřižením pásky u vchodu do Sjezdového sálu
zahájil dnes generální tajemník Ústředního výboru
Komunistické strany Československa a prezident republiky Gustáv Husák
provoz nového Paláce kultury v Praze.
Ikonická stavba socialismu.
Bývalý Palác kultury neboli "Pakul“ pro pět a půl tisíce lidí.
Svou mohutností a nevýrazností na sebe strhl snad nejvíc kritiky
ze všech normalizačních staveb.
Je to typický produkt té doby.
Bez velké invence, bez velkého estestického nápadu.
Tam schází jakákoliv míra neočekávanosti.
Je to takový barák.
Účelem byl sjezd strany, na který přijel soudruh Brežněv.
Tak se to urychleně dokončovalo, aniž se rozmýšlel přesně smysl
a účel té stavby, až bude po sjezdech.
Ať žije KSČ! Ať žije KSČ!
Nebyla to pro nás příležitost, abychom vymysleli něco,
před čím si všichni sednou na zadek
a bude se říkat - tohleto nikde není.
To v naší nátuře nebylo a je to na tom baráku vidět.
Palác kultury se stavěl 5 let. Jeho tvůrci se brání,
že měl být druhým Václavským náměstím
a že podobné stavby mají i na Západě.
Považují za úspěch, že Palác kultury pořád funguje
a sloužil třeba zasedání Mezinárodního měnového fondu.
Myslíte tedy, že kdyby tehdejší hospodářství
a tehdejší stavební firmy pracovaly lépe,
že by ten návrh byl nakonec jiný?
Samozřejmě, byl by úplně jiný.
Tenkrát se tomu říkalo diktát dodavatele.
Vy jste museli ten projekt obhájit před dodavatelem.
Tady už přestává všechna legrace, soudruhu.
Obvinil jsi mě z toho nejhoršího a to si líbit nenechám.
Já taky ne.
Někteří architekti mají ke svým stavbám vztah jako k dítěti.
Máte ho i vy k Paláci kultury?
On je jako kamarád. Nevím, jestli k dítěti,
to by bylo trochu... Ale kamarád.
Budu umírat se vzpomínkou na určité věci,
mezi něž bude patřit.
Zanechal jsem tady kus života.
Dělali jsme na tom řádově asi šest sedm let.
Je to moje dítě.
PÍSEŇ
Mám naději, že uslyšíš mé tiché volání.
Jak vlastně jako zpěvák-architekt vnímáte stavby ze 70. a 80. let?
Já bych to řekl obráceně - jako architekt-zpěvák,
protože studium architektury ke zpívání docela přispělo.
Bylo to právě na fakultě, kdy se tam vytvořila kapela,
ve které jsem začal zpívat. Moji první diváci
a posluchači byli vlastně moji spolužáci z architektury.
Proč utápíš se do mlhy, snad nechystáš se jít?
A nechápu, proč po létech se zase slyším klít.
Jaký je váš pohled na stavby ze 70. a 80. let?
Šmahem by se dalo říci, že je to všechno hrozné.
Není tomu tak úplně.
Když se tady dívám, tak vidím to příšerné estébácké sídliště.
To byla hrůza samozřejmě.
Za prvé teď se kultivuje, neboť sídliště sama o sobě
nejsou něco odsouzeníhodného. My nejsme v Austrálii
nebo Spojených státech, abychom měli k dispozici
obrovskou plochu a všichni měli svůj rodinný domek s bazénem.
Co říkáte na tyto stavby?
Na megalomanské stavby ze 70. a 80. let?
Jsme v jedné megalomanské stavbě, hotel Pyramida.
Já si ještě pamatuji, když to byl Dům rekreace ROH.
Vypadal hrozně. Ten hotel vypadal hrozně
už kvůli tomu, že se jmenoval Dům rekreace ROH.
Měl také ponuré barvy. Když se na něj dneska dívám,
tak si říkám, že to byl zvláštní a docela dobrý nápad -
- hotel do pyramidy. Já to nesmím moc pomlouvat,
protože tvůrci jsou mými bývalými pedagogy.
Jak ten hotel dneska vidím, tak si říkám, že je docela hezký.
Oh, Ruby, nechtěj mi lásku brát.
Co takové kulturní domy? Ty jste neprojektoval?
Kulturní domy jsem neprojektoval, ale kulturní domy dobře znám.
Socialistické kulturní domy se vyznačují tím, že jsou hrozné.
Jsou hrozné, mají špatné zázemí, špatné sociální zařízení
a jsou často nepoužitelné ze zvukových důvodů.
Ale jsou a člověk je rád, že má kde vystupovat.
Stejně jako Praha i stovky měst a vesnic
mají své malé "Pakuly“.
Kulturní domy a administrativní budovy JZD.
Ne všechny ale mají to štěstí,
že po roce 1989 našly smysluplné využití.
Byla to taková doba a byla to móda,
a tudíž jsme věděli, teda nevěděli, ale tušili jsme,
že to nebude nic zvláštního, ale bude to to nej.
To největší. A to jsme chtěli právě.
Kulturní dům v Kozárovicích s třemi sty obyvateli
byl postaven pro 600 lidí.
Svou roli sehrála i rivalita mezi vesnicemi.
V 70. letech takhle v akcích "Z" vyrostlo mnoho kulturáků.
A docela se nám to povedlo až na to,
že v dnešní době už to tolik není to nej.
Boudy byly spíš na venkově nebo ve venkovských městech.
Boudy se stavěly tam, kde byl volný prostor.
To se skutečně už jenom tam vztyčilo a hotovo, že jo.
Vedle autobusové stanice.
A myslíte, že za socialismu stavby plnily svou funkci dobře?
Plnily, v podstatě jo, poněvadž když si vezmete,
že na vesnici byl nějaký krámeček a teď tady měli
pořádnou boudu, tak to rozhodně
po té stránce praktické bylo zlepšení životních podmínek.
To určitě.
My obec Kozárovice jsme tady měli schůze uranových dolů,
ZRUPů, těch největších družstev, bývalých JZD na okrese Příbram.
Tak jsme to využívali, docela z toho bylo.
Teďka si myslím, že už to není.
A museli jsme to teda spádovat na ty diskotéky.
Socialismus, to je spravedlnost.
Pro všechny.
Když srovnáme to, co se postavilo v 70. a 80. letech v Československu
a na Západě, máme nějaký deficit?
Samozřejmě tady to bylo podstatně zaostalejší,
a především materiální základna byla nekonečně užší.
Proto stavíme nové domy.
Prostě s tím, co bylo k dispozici,
se nedalo nic postavit, a pokud se třeba Národní divadlo
stavělo, tak to se dováželo zvenčí, že jo, všechno.
To byla výjimečně nákladná záležitost,
kterou vláda platila.
Co takový obchodní dům Máj? Chodíval jste tam?
No jéje. Dokonce se mi líbil.
Obchodní dům Máj, nyní teda Tesco,
není špatná stavba. Já si jenom myslím,
že je na špatném místě, že je to Na Perštýně
trošku jako pěst na oko. Jinak si myslím,
že to vůbec není špatná stavba. Obdivoval jsem tenkrát,
to už dneska neplatí, ale tenkrát to byl holý beton,
k tomu ta žlutá barva. To bylo docela hezké.
Nový obchodní dům Máj v Praze je po obchodním domě Kotva
druhým největším v hlavním městě.
Letos se dokončí ještě dva další obchodní domy Prior
na Slovensku. Kapacity trustu Prior získané výstavbou
v páté pětiletce se tak zvětší na 58 450 metrů čtverečních
nové prodejní plochy.
Pamatujete si, když se obchodní dům Máj otevřel?
Myslím, že jsem tam vzápětí byl, protože to bylo pro mě zajímavé
nejenom z hlediska architektonického,
ale i z toho, co se tam prodává, protože tenkrát bylo
všechno na shánění, ne na nabízení.
I z tohoto důvodu, byl tam trošku větší výběr.
Nedostatkové zboží a dlouhé fronty.
To všechno u nás vedlo k touze po západním stylu života.
I když Husákův režim západní spotřební chování odsuzoval,
přesto u nás vznikaly obchodní domy,
které západní estetiku víc než připomínaly.
To, že v nich nebyl takový výběr, to je jiná věc.
Priorizace. Zní to jako nadávka,
ale svého času to byla úlitba socialistického režimu,
jak Čechoslovákům přiblížit vysněný spotřební styl Západu.
Obchodní domy Prior se stavěly od 60. do 80. let.
Někde historická centra úplně zničily.
Jinde přinesly závan moderní architektury.
Prior byl takové dítě společenské situace.
Dítě s dlouhými prsty, protože právě mohl
všelijakým maminkám bafuňářů zajišťovat ledničky
a nedostatkové zboží, že jo.
Miroslav Masák tehdy prožíval svůj kariérní vrchol.
Architekt, který stojí nejen za oceňovaným vysílačem Ještěd,
ale taky obchodními domy Máj v Praze a Ještěd v Liberci.
My jsme v té době prosazovali takový názor,
že je to architektura pravdivá. A to teda speciálně u Máje
je teda zřetelné na první pohled, že Máj nic nepředstírá.
Máj je bedna na zboží, které prostě prochází
od dodavatele ke spotřebiteli.
V Liberci dlouhou dobu tamní obyvatelstvo rozdělovalo,
jestli je obchodní dům Ještěd hezký nebo ne.
Jak vy jste sledoval reakce obyčejných obyvatel?
Pokud lidi posuzují architekturu z hlediska líbí - nelíbí
jako u holek nebo já nevím u čeho, tak prostě je to nesmysl, že jo?
Čili samozřejmě i liberecké středisko se někomu líbilo,
někomu se nelíbilo, protože se právě na to dívali
jenom z toho hlediska víceméně estetického,
v podstatě jako na výtvarný objekt.
Dilema Liberečanů je u konce. Svár, zda je obchodní dům Ještěd
ošklivý nebo hezký, nakonec vyřeší demolice.
Sloužil 30 let a svého času patřil v Československu k největším.
Tak příjemné mi to není. Ale nezblázním se z toho.
Jako historik nesouhlasím a na druhé straně souhlasím,
protože investovat do ní desítky nebo stovky milionů,
to už si dneska neumím představit. Konzervovat ji, co s tím?
To je problém řady staveb.
Dnešní obchodní dům potřebuje v podstatě boudu.
Jeden velký přehledný prostor, aby se tam zboží naskládalo
a aby se tam dalo procházet.
Priory ale ukazovaly i na ideologickou schizofrenii
husákovského režimu. Na jedné straně opovrhoval
spotřební západní společností, na druhé musel stavět obchodní síť,
protože ta dosavadní nedokázala uspokojit poptávku.
Mnohé stavby, které by klidně mohly vzniknout na Západě,
tak byly ze strany režimu kritizované za údajnou cizorodost
a kosmopolitismus.
Co by měla být architektura?
Umění sladit technické záležitosti se socialistickým způsobem života.
Měla by být nezbytnou součástí našich sídlišť, měst
a jako taková by měla působit na vědomí lidí,
na jejich přeměnu ve prospěch naší budoucnosti.
Tohle byly takové typické diskuse ve Svazu architektů.
Muselo se teoretizovat. A o čem vlastně?
Jak má vypadat socialistická architektura?
V době, kdy vznikaly obě dvě stavby, v Liberci i v Praze,
už na ideologii moc nezáleželo. Tam spíš záleželo na tom,
jak kdo byl loajální k představitelům společenského
systému, takže mohl postavit kdekdo kdeco,
a pokud byl v dostatečně dobrých vztazích s komunistickou stranou
a s představiteli, tak šlo postavit leccos.
Víte, které české stavbě se říká vesmírná loď uprostřed velkoměsta?
Nenajdete ji v Praze, v Brně ani v Ostravě.
Vyrazit za ní musíte do Berlína a rovnou na českou ambasádu.
Šťastné dělnictvo a moře paneláků.
Berlín dosud neztratil svou socialistickou tvář
nebo spíš tváře.
Jeden objekt do této scenérie nikdy nezapadl.
Československá ambasáda. Na holé prostranství
vedle berlínské zdi a sutin Hitlerových ministerstev
přistála v roce 1978 jako UFO.
Takové stavby se stavěly na Západě, ale na Východě ne.
Třeba sjezdový Palác republiky, to byla aspoň klasická krabice
od bot, ale československá ambasáda tam působila jako vesmírná loď.
Objekt z ateliéru manželů Machoninových ukazuje navenek
drsnou tvář ošlehanou vichrem studené války
a zplodinami trabantů. Pod nepřístupnou fasádou
překvapí teplá náruč interiéru. Hosty vítají barevné salonky,
velkorysé foyer, dva bary, galerie nebo stupňovitý kinosál.
Diplomatická tajemství zůstávají za těmito dveřmi.
Zato technické záhady číhají už ve výtahu.
Kam se třeba podělo třetí patro?
Říká se třetí patro, tam seděla StB.
Není to pravda, tam jsou byty a strojovna.
Po třiceti letech je česká ambasáda opět v kurzu.
Stále častěji přitahuje filmaře a módní fotografy.
O kuriózní kulisu se ucházejí hollywoodské hvězdy,
designéři nebo tvůrci reklamy.
Víte, je to takový koloběh.
Co je nové a hezké, se stává zastaralým.
A když je to staromódní dost dlouho,
zas to nabude na ceně. O takové architektuře
bych si ještě před deseti lety řekla: hrůza.
A u mých studentů dnes totálně letí.
A co vy si myslíte o obrovských komunistických
megalomanských budovách, i když v novém hávu?
Napište nám o tom na www.retromanie.cz.
Příště na viděnou.
Skryté titulky: Věra Kotlínová Česká televize, 2008