PÍSEŇ
Pětadvacet kamarádů šlape silnici.
Pětadvacet kamarádů v celé světnici.
Povinná vojna neboli základní vojenská služba trvala dva roky
a pro většinu mladíků v Československu byla
tím nejabsurdnějším, co je kdy v životě potkalo.
Dnešní Retro se vrátí do kasáren Československé lidové armády.
Dobrý den.
Samozřejmě to byla nesmyslná ztráta času
i co se týče třeba zaměstnání a tak dále.
I když v té době, byla to osmdesátá léta,
takže ta kariéra zase tak závratná nebyla.
Většina mých kamarádů, kteří měli modrou na hlavu,
tak museli strávit nějakou dobu v blázinci.
Já si zakládám na tom, že jsem asi jediný,
který v blázinci nebyl. A přitom mám modrou na hlavu.
Na té vojně je to trošičku jinak.
Člověk vyběhne, zafouká vítr, hned máte rýmu, tam to nefunguje.
Takže já bych si tu vojnu klidně odpustil.
Ale zase bych přišel o kamarády, které jsem tam potkal.
To jsou hrozně fajn kluci.
Já si myslím, že i dnes je vidět,
že určité období, kdy by mladý člověk
měl projít nějakou školou života, tak to dokonce chybí.
Přiznám se vám, že se mi v osmdesátých letech
docela líbily filmy a seriály z vojenského prostředí,
kde se to podobnými mladíky záklaďáky jenom hemžilo.
Většinou byli čestní, odvážní
a hlavně v té uniformě jim to teda fakt slušelo.
Martina ovšem znala vojnu pouze z vyprávění svých milých
anebo z propagandistických televizních pořadů.
Mně se nejlépe pracuje tehdy, když mi velitel vysvětlí,
co po nás chce a jak to máme přesně dělat.
Já to potom vysvětlím svým vojákům a ti to vždy beze zbytku splní.
Když by to náhodou nechtěl někdo pochopit,
tak přijde ke slovu kázeňský řád.
UKÁZKA Z FILMU
Vzpomínáte si na předlistopadové seriály
a filmy s vojíny základní vojenské služby?
Nejdůležitější u nich byla kázeň a hlavně spravedlnost,
která nakonec vždy zvítězila.
S neřády se často rychle zatočilo.
-Je to Skymaster. -Vždyť to povídám.
Měl jsi pravdu.
Jsou to filmy, které respektují období před rokem 1989.
Společnost nějaká byla.
Já si nemyslím, že by tak úplně byly mimo realitu.
Pochopitelně jsou ovlivněny i právě tou ideologií.
Takže se na ně i dnes rád podíváte, když je reprízují v televizi?
Já je nevyhledávám, že bych musel spěchat domů,
abych se na daný film podíval.
Ale když ho dávají v televizi, tak se na něj podívám.
On totiž život je boj a vojna není kojná.
A tvůj mazák, to je takovej tvůj tatínek.
A tatínka musíme co? Poslouchat.
Jinak bys měl těžkej život. Moc těžkej život.
Strašně těžkej život.
S jakými ideály a pocity přicházeli na vojnu dnešní pamětníci?
Já jsem nastoupil do armády v roce 1968
jako patnáctiletý hoch, protože já jsem měl rád vojáky
a byla to vždycky taková moje představa.
Takže mně se splnil můj sen jít do armády
a hodně jsem za to bojoval, abych se na vojenskou školu
Jana Žižky z Trocnova v Moravské Třebové dostal.
Copak to tady máme? Přiznej se, Františku!
Ty jsi zase přecenil svoje technické schopnosti.
Měl jsi štěstí. Sehnal jsi opraváře.
Když jsem si přečetl název, kam rukuji, Karviná,
tak mě lehce zamrazilo, protože tyhle kraje
severní Moravy jsem v podstatě vůbec neznal.
Říkalo se, že v Karviné v té době byla největší zločinnost.
Takže lehce mi zatrnulo.
Raz! Raz! Raz! Raz!
Vejš nohy!
Vojín Konta! Vy jste vemeno!
Počkejte, až si vás vezmu do parády.
Původně jsem se nechtěl té vojně nějak vyhýbat.
Bral jsem to, jako že mám smůlu, že tam ty dva roky musím být,
ale netušil jsem, co ta vojna představuje.
Když jsem před čtrnácti dny dostal povolávací rozkaz,
tak to bylo dost těžké loučení s kamarády, se snoubenkou,
ale bylo mi jasné, že jdu ke spojařům,
kde jsem měl předchozí výcvik ve škole zaměřený na spojařinu.
Ve Svazarmu jsem pracoval s vysílačkami,
se spojovacími zařízeními, jako jsou telefony a podobně.
Myslím si, že na vojně si tyto znalosti rozšířím
a poznám zde nový kolektiv kamarádů,
s kterými se sžiji, a doufám,
že s nimi bude také dobrá spolupráce.
Co blbnete? Co je? Co má bejt?
Zkušenosti s vojnou má také herec Daniel Rous.
Nejprve si ji odehrál ve filmu a teprve pak v reálu.
Soudruhu rotmistře!
Svobodník Hrubeš se hlásí na váš rozkaz.
Když na vojnu přijdete, tak zjistíte,
že to je něco úplně jiného než točit nějaký film o vojně.
My jsme točili v Benešově ve skutečné posádce
a z vojáků a z lampasáků jsme si dělali strašnou srandu.
A oni to špatně snášeli. Nicméně na nás nemohli
a pak se nám to vrátilo se všemi úroky,
když jsme tam nastoupili opravdu na tu vojnu sami.
Nicméně když jste potom natočil ten film,
tak je docela dobře možné, že když jste byl potom na vojně,
-tak ten film tam promítali. -Film tam bohužel promítali.
Já jsem tam nastoupil v roce 1983.
Byl jsem tzv. mladý voják a byli tam moji mazáci a supráci,
kteří byli mladší než já, protože já tam šel v 22 letech.
A ti se tam dívali v PVS, abych řekl, co to je.
PVS je politicko-výchovná světnice.
Tak ti měli právo koukat na televizi.
My jako mladí vojáci ne.
Já jsem ani nevěděl, že ten film dávají.
Co je?
Že jsi vygumovanej frajer, to jsem věděl dávno.
Ale že jsi pasák holek, to mi ještě nedošlo.
Tak tohleto tě přijde draho. Pojď sem!
A oni mi to pak dali sežrat se vším všudy, když to viděli,
že já tam hraji mazáka ještě v tom filmu,
tak mi to opravdu dali sežrat.
Třeba tím způsobem, že mi vyházeli skříňku desetkrát.
Tak já jsem ji musel znovu složit do komínku podle délky nože.
To muselo přesně lajnovat. Když to tak nebylo, tak...
Bylo to přesné, ale to nevadilo. Ten důvod byl jasný.
Ty jsi hrál mazáka ve filmu, tak my ti teď dáme poznat,
co to je být na vojně mladým vojákem,
když my jsme ti mazáci a supráci.
Tak tohle si nebudu zapisovat. To si budu pamatovat.
Jste zbabělej sprosťák.
Ovšem ne každému mladíkovi imponovalo strávit dva roky
v zeleném mundúru, s nakrátko střiženými vlasy,
v nesourodém kolektivu, daleko od domova, bez děvčete.
V následujícím příspěvku vám představíme dva odpírače
základní vojenské služby.
Je jasné, že klukům se na vojnu většinou nechtělo.
Osmnáctiletí mladíci právě dokončili studium,
začali chodit se slečnou a najednou měli zmizet
neznámo kam, daleko od domova.
Z tisíců jinochů se i přes zoufání stali branci,
poté odvedenci a povolávací rozkaz byl vstupenkou na vojnu.
Kdo měl vymodlenou modrou knížku? Například ten,
kdo měl nějakou těžkou duševní nebo fyzickou nemoc či vadu.
Anebo ten, komu se podařilo nemoc simulovat.
Nebylo jich mnoho. Patří mezi ně také spisovatel Petr Placák.
Na základě dotazu ze dne 21. 3. 1985
vám sděluji následující údaje o branci Placákovi Petru.
Narozen bla bla bla.
Jmenovaný byl na základě předložené lékařské zprávy povolán
k přezkumu zdravotního stavu a tomu se podrobil dne 5. 3. 1985.
Přezkumnou komisí byla jmenovanému stanovena zdravotní klasifikace
dočasně neschopen a byla mu stanovena povinnost podrobit se
dalšímu posouzení zdravotního stavu v říjnu 1986.
O 10 let dříve se vojně snažil vyhnout také Jan Chytil.
Co vás tam nejvíc štvalo?
Vlastně ta absolutní ztráta svobody
a nutnost podřídit se lidem,
kteří z mého hlediska na tom nebyli
morálně ani mentálně zrovna nejlépe.
Psychiatr, ke kterému jsem chodil, dej mu pánbůh dobré nebe,
ten byl skutečný blázen a vystačil si sám se sebou.
O mně si myslel, že jsem totální šílenec.
Předepisoval mi hory prášků. Já jsem to nikdy nežral.
Když jsem šel k odvodu, tak jsem si to vzal,
kdyby mně brali moč, tak aby to nezjistili.
Já jsem tam sotva dolezl.
Já jsem tam původně chtěl vystupovat jako civilně plachý
člověk, ale jak jsem byl úplně zblblý těmi prášky,
tak jsem se tam motal jak hovado. Lampasáci na mě koukali zděšeně.
Jim i sliny snad tekly z huby. Já nevím.
Akorát jsem zbystřil na konci, když říkali výsledek odvodu.
Řekli odveden. Teď byla dramatická pauza.
Neschopen. To byla vždycky takováhle formule.
Zatímco Petr Placák se na modrou chystal strategicky,
Jan Chytil řešil situaci operativně.
Krátce po narukování. Spouštěcí moment?
Já jsem na té posádce byl taky posílán do stráže
a zažil jsem tam okamžik, kdy mě mazák chtěl vyděsit
a překvapit. Skutečně se mu to podařilo. Vynořil se ze tmy.
Já jsem se přistihl v okamžiku, kdy jsem měl nataženou zbraň.
Stavěl jsem ho a měl jsem... S tím jsem se nedokázal srovnat,
protože nevím, jestli bych to dokázal zmáčknout,
ale najednou jsem měl v ruce něco, co už potřebovalo zlomek vteřiny,
a máte na svědomí lidský život.
Prostě já jsem se začal svým způsobem i bát sám sebe,
co to ze mě může udělat.
Protože jsem už měl nějakou praxi,
začal jsem se zajímat o medicínu, dělal jsem před nástupem
v nemocnici, tak jsem velmi dobře věděl,
že pokud se dostanete doktorům do ruky, tak vždycky něco najdou.
Nikdo není úplně... Na tom jsem to postavil.
Tak jsem si řekl, že se člověk musí nějak oslabit.
Abych to zkrátil, prostě čtrnáct dní jsem nejedl.
Jenom jsem pil vodu a čtrnáct dní jsem si nedal
žádnou pevnou stravu. Po čtrnácti dnech jsem začal
mít horečky a už to šlo cestou do nemocnice poměrně rychle.
V nemocnici ze začátku to vypadalo,
že mi budou chtít brát slepák. Pak od toho upustili.
Nakonec skutečně z výsledků všech vyšetření vyšlo najevo,
že mám žlučníkový kámen, a nabídli mi operaci.
Jakmile to ta doktorka řekla, tak jsem řekl beru.
Bylo jasné, že po operaci nemůžu jít zpátky na jednotku.
To jsem se ujistil, jestli mě pustí.
Vpřed vzad, vpravo v bok.
Držet hubu, držet krok.
Voják bojuje s nepřítelem.
Střílí puškou, střílí dělem.
Z lásky si nic nedělá vojna veselá.
Myslíte si, že to vůbec mělo smysl,
že ta naše armáda měla takovou úroveň,
že mělo smysl, aby ti kluci tam trávili dva roky?
Ale to vůbec nesouvisí jenom s naší armádou.
To je věc, která je mnohem širší, a my si musíme uvědomit,
že vlastně již v roce 1920 proběhla velká diskuse o tom,
jak by vlastně měla vypadat armáda nového státu.
Ta společnost byla otřesená zkušeností první světové války,
tím obrovským vyvražďováním atd. Takže je jasné,
že vznikaly pacifistické tendence. A navrhoval se třeba
i miliční systém, něco po vzoru dnešního Švýcarska.
Že by ti hoši procházeli jen základním krátkým výcvikem
v trvání šesti měsíců nebo dokonce ještě kratším
a pak by se vraceli domů a byli by povoláváni
jen na jednotlivá cvičení.
Když se ovšem podíváte na mapu střední Evropy,
na spoustu nevyřešených problémů, které jsme měli se svými sousedy,
ať už to byli Poláci, Maďaři atd., tak se vlastně prosadila
ta normální základní vojenská služba,
protože pouze ta mohla zabezpečit obranyschopnost republiky.
Ale stejně - ti kluci tam šli na dva roky,
něco se tam naučili, a když odešli ze základní vojenské služby,
tak to zapomínali. Takže kdyby náhodou se něco dělo,
tak byli povoláni a oni už by to nevěděli,
jak spustit třeba nějaký tank.
To jsou zase věci, které úplně tak nezapomenete.
Také si musíte uvědomit, že existoval nadále instrument,
jak ty chlapce při určité odbornosti přidržet.
To znamená, že byli povoláváni na pravidelná cvičení.
V okamžiku, kdy docházelo k přezbrojování armády,
tak mohli být povoláváni na mimořádné cvičení apod.
I když nám dosavadní počasí nepřeje a vytváří nám
přímo bojové podmínky, přesto všechno musím aktivitu
a iniciativu našich záložníků k plnění úkolů pochválit
a jsme s nimi plně spokojeni.
Možná že jsem si tu vojnu trochu idealizovala,
ale na moji obranu, těžko jsem mohla vědět,
co se děje za zdmi kasáren, protože holky na vojnu nechodily.
A tak jsem samozřejmě nemohla ani tušit,
co znamená třeba funglovka, sapík, mazák nebo politruk.
To následující respondenti tenhle slovník dobře ovládají.
PÍSEŇ
Na kavalec spadl jsem na záda se vzpomínkou na civilní zvyky.
Co chlapa vlastně všecko napadá,
když od holky je přes půl republiky.
-Umíte zasalutovat? -Samozřejmě.
Tak prosím.
Vpravo v bok. Pochodem v chod.
Dobré. Bezva.
Voják, který po dvou letech přišel z armády,
byl člověkem skutečně zoceleným. Můžeme se na to téma bavit,
jak chceme, můžeme mít výhrady vůči tomu,
jestli to byl ztracený čas nebo nebyl ztracený čas,
jestli byli šikanováni nebo nebyli,
což jsou ta negativa, ale zcela určitě z hlediska vývoje
osobnosti po dvou letech odcházeli úplně jiní lidé co civilu.
Naučil jsem se zacházet s lidmi.
Na vojně jsem dělal výkonného praporčíka.
To znamená, že jsem měl pod sebou skoro stovku lidí.
Musel jsem se o ně starat materiálně, finančně
a v civile jako mechanizátor budu také vedoucí pracovník,
kde budu pracovat s lidmi, tak si myslím, že se mi to hodí.
Zhruba dva roky po vojně, asi někdy v roce 1988,
jsem byl najednou povolaný na obvodní vojenskou správu,
kde mi nějaký major sdělil, že mi gratuluje
a že jsem byl přeřazen z funkce spojař,
kterým jsem byl celé dva roky, na funkci sběrač raněných.
Takže mě tam cvičili dva roky na spojaře,
a když jsem to tam decentně zmínil, tak mi řekl: Ne, ne.
Teď je hodně spojařů a málo sběračů raněných.
Takže já v záloze... Kdyby vypukl nějaký konflikt,
tak bych zřejmě někde svážel raněné místo toho,
abych dělal tu spojařinu, kterou jsem tam dva roky dělal,
což patří také k absurditám této vojny.
Kázeň musí být hned od začátku. Bez kázně nelze splnit
žádné náročné úkoly a vycvičit vojáky
k dokonalému zvládnutí zbraně, k jejich použití,
dovést jednotku k nepřetržité bojové pohotovosti,
to jsou úkoly velmi náročné.
Každá armáda je řízena autoritativním režimem.
Z toho vyplývá i hierarchie a postavení těch lidí,
kteří jsou formálně postaveni do role různých velitelů
nebo vedoucích skupin a dostávají úkoly k tomu,
aby svůj úkol splnili. Já si nemyslím,
že by to bylo něco tak úplně nenormálního.
Nicméně problém je to, jak jeden druhého respektuje.
To si myslím, že nebylo úplně v armádě v pořádku před rokem 1989.
Někdy se stávalo, že skutečným lídrem roty,
osádky nebo čety byl někdo jiný než velitel,
který byl do té role formálně postaven,
což si myslím, že se poměrně změnilo po roce 1989.
Ty horší věci, ta buzerace a ty nesmysly, co tam byly,
na to člověk zapomene. Časem spíš vzpomíná
na ty veselé příhody. Ale taky tam bylo,
že jeden, co narukoval asi půl roku po nás,
tak tam spáchal demonstrativní sebevraždu.
Přežil to, ale bylo tam okolo toho i nějaké vyšetřování a tak.
Myslím si, že na vojně by měli dělat především vojáci
prvního ročníku, dostat pořádnou zabíračku.
Vojáci druhého ročníku by měli mít volnější, takové leháro.
Jenže s tímhle názorem tady dlouho nevydržel.
Hlavně velitel roty ho přesvědčil, jak velice se mýlil.
Tento názor si přinesl i z poddůstojnické školy.
Tak jsem ho v praxi přesvědčil, že nemá pravdu.
Jistě vám sám potvrdí, že v druhém roce má práce až nad hlavu.
Pravdou je, že jsme nikdy nebyli schopni
vyřešit problémy šikanování. Ten problém byl skutečně v tom,
že neexistovala vůbec důvěra mezi lidmi.
Ve společnosti byla úplně jiná kultura.
I to, že se násilným způsobem vytvářely jednotky a útvary,
které sice byly potřeba z hlediska funkčního,
ale nikdo třeba neřešil problém, že se potkávali lidi
různých úrovní vzdělání, zaměření.
Myslím si, že to není jen problém té doby před rokem 1989,
ale bohužel ani po roce 1989. Není to jenom problém
československé nebo české armády, ale bohužel i jiné.
Vzpomenete si, jak jste salutoval před rokem 1989?
My jsme používali dva pozdravy.
Jeden byl ten formální, to byl ten klasický,
který jsme museli, a to byl ten s palcem u dlaně.
Pak byl ten druhý, který reflektoval
i náš přístup k celkové filozofii.
A to byl ten americký, který jsme viděli
u amerických vojáků ve filmech.
U brány kasáren dnem nocí stojí stráž.
Pojď se mnou, mámo, ať se podíváš.
Slouží tam chlapci, kluci jako květ.
Jsou jako malovaní, je jim dvacet let.
U našich kasáren dnes, mámo, bude stát
na stráži jeden z nich, co řekl mám tě rád.
Tak už pojď, mámo, ať to nezmeškáš.
Podívej, jak i ten můj umí držet stráž.
Důvody, proč jsem tohleto udělal, byly pro mě dost silné.
Ale nejsou to události, na které bych rád vzpomínal.
To rozhodně ne.
V době nějakého válečného konfliktu,
který je rozsáhlejší, každá armáda by pravděpodobně
sáhla k možnosti doplňovat armádu povoláváním
vojáků základní služby a po splnění těch úkolů
nebo po ukončení války, když se dostane znovu společnost
do normálního režimu, by zase od toho upustila.
Já si myslím, že dneska už je dobře,
že je profesionální armáda.
Je to v každém případě blbárna a ztratí tím člověk čas.
Sny z vojny jsem měl ještě hodně dlouhou dobu.
A vždycky třeba takový drsný sen byl,
jako že jsem znova narukoval a marně jsem vysvětloval,
že jsem už byl na ty dva roky, tak ne, půjdete ještě jednou.
Takže to byly takovéhle vzpomínky.
A teď vzpomínka na konkrétní rok ze sledované doby k tématu - 1984.
Na území Československa se konalo rozsáhlé vojenské cvičení
sedmi armád Varšavské smlouvy nazvané Štít 84.
Do výzbroje americké armády byl poprvé zařazen taktický
obranný raketový systém se střelami dalekého doletu Patriot.
Ronald Reagan vyzval k mezinárodnímu zákazu
používání chemických zbraní.
Zemřel Karel Klapálek, armádní generál,
mj. člen čs. legií v Rusku, účastník protinacistického odboje,
velitel československých vojsk na Blízkém východě a v SSSR.
A zemřel také Oleg Konstantinovič Antonov,
hlavní konstruktér v kyjevské letecké továrně.
Píše se 1. leden 2005
a základní vojenská služba je historií.
Armáda se profesionalizuje.
Poslední záklaďáci odešli do civilu před koncem roku 2004.
Říkávalo se, že vojna udělá z chlapce pořádného chlapa.
Není to teda nakonec škoda,
že byla vojenská základní služba zrušena? Co myslíte?
Skryté titulky: Věra Kotlínová Česká televize, 2008