Na konci stalinské éry v roce 1958
na sebe Československo nečekanou upoutalo pozornost.
Pavilon pro světovou výstavu Expo v Bruselu
totiž získal hlavní cenu, Zlatou hvězdu.
Přinesl nám něco tento úspěch? Nebo byl jen bruselským snem?
S dnešním Retrem se vrátíme do konce 50. let,
ke snu, který představovala světová výstava.
Je to období takové utopie, optimismu
a technologického nadšení,
kdy lidé doufali ve šťastnou budoucnost.
Jak se Československu podařilo ohromit svět v době,
kdy vládl styl socialistického realismu?
Československo na konci 50. let patřilo k velmi chudým zemím,
s degradovaným průmyslem, s degradovanou kulturou,
ale představovalo jakýsi sen o tom, jak by chtělo vypadat.
A co zbylo ze slavného Expa ’58?
Stavba československého pavilonu
pro světovou výstavu v Bruselu rychle pokračuje.
Stavbu, kterou obdivují i cizí odborníci,
navštívila také naše filmová delegace, která byla v Bruselu.
Konstrukce vyrobená u nás byla převezena na místo výstavy
a tady ji naši dělníci za pomoci našich strojů montují.
V těchto dnech dokončili dělníci montáž kostry pavilonu.
Celou střechu smontovali na zemi a potom vyzdvihli a upevnili.
Byla první na rozsáhlém staveništi bruselské výstavy.
Všude nablýskané vozy Tatra 603,
stylová restaurace s plzeňským pivem,
filmové projekce na osmi plátnech,
nadčasový design nebo vyspělá technologie.
Vítejte v Československu konce 50. let.
Před československým pavilonem v Bruselu vítá návštěvníky
ocelová vizitka naší vyspělé techniky, Kaplanova turbína.
Potom přichází ke slovu naše moderní architektura
a smělé výtvarné pojetí celé československé expozice.
A zde je jedna z největších zajímavostí výstavy, betatron.
Vaše země musí být rájem na zemi,
opakovali často návštěvníci československého pavilonu.
Život v komunistickém Československu
prezentovaný na Expu ’58 opravdu působil jako pohádka.
Ve vstupní hale jsou pamětní knihy
popsané do poslední stránky samou chválou.
Z tisíců zápisů vybíráme: "Působíte dojmem nádherného rozvoje."
"Jak je to možné ve znamení komunismu?" Podpis: Belgičanka.
Je to možné, milá paní. Právě proto je to možné.
Je to ideální představení harmonické společnosti,
kde všechno funguje,
které mělo s tehdejším životem v komunistickém Československu
velice málo společného.
Ne náhodou patří bruselské Expo
v historii světových výstav k těm nejznámějším.
Vždyť vinou druhé světové války a následně té studené
došlo v kalendáři světových výstav k téměř dvacetileté odmlce.
Sovětský pavilon, to je vlastně přehlídka utopií,
které jsou dnes už skutečností.
Modely prvních Sputniků připomínají historický okamžik,
kdy lidský génius poprvé překonal odvěká pouta zemské tíže.
A za pár let bude kolem zeměkoule obíhat meziplanetární ostrov,
z kterého budeme vzlétat na Mars a kdoví kam ještě.
Snílek, říkali kdysi o Leninovi i o jeho zemi.
A dnes se sny staly skutečností.
Samozřejmě i to, že se po válce svět rozdělil na dva tábory
a že ty dva tábory proti sobě ještě krátce předtím stály znovu
na pokraji válečného konfliktu,
a světové výstavy vždycky byly kolbištěm soupeření
podobně jako třeba olympiády,
ale ideologie tam samozřejmě přítomná byla velice citelně,
a ty závody probíhaly samozřejmě v jiné rovině,
probíhaly v rovině ideologie, v rovině demonstrace úspěchů,
a tím pádem i síly jednotlivých táborů a jejich představitelů,
a myslím, že jednoznačně o tom svědčí pohled
do amerického a sovětského pavilonu.
Naopak československý pavilon působil mnohem lidštěji.
A právě v tom tkvěl jeho úspěch.
Místo monstrózních bust Lenina nebo obrovských raket
vyvolával dojem velké umělecké výstavy
se špičkovými průmyslovými výrobky.
Tenkrát scenárista Santar a jeho spolupracovníci
přišli s geniálním nápadem prezentovat tu naši realitu
v jakémsi snovém prostředí, kde potichu hrála krásná hudba,
kde se vystavovalo staré umění vedle nového,
vedle toho nějaké technické exponáty,
a celé to mělo slavnostní charakter
a tím se to lišilo od ostatních pavilonů, které jen představovaly,
co v těch zemích jsou schopni vyrobit,
takže to bylo povýšeno na jakousi uměleckou disciplínu.
Jak by ne, když se mezi exponáty představil projekt Laterny magiky,
pohádkový Strom hraček od Jiřího Trnky,
špičková díla průmyslového designu,
fascinující monumentální vitraj Jana Kotíka
nebo výběr toho nejlepšího ze skla a keramiky.
Vozíčky visuté dráhy lákají k projížďce.
To je lidí!
Hotová demonstrace zvědavých.
A všichni nejdříve pospíchají k Atomiu.
Expo ’58 věrně charakterizuje bruselské Atomium,
obří stavba s tvaroslovím astrologie a kosmonautiky.
Řada představených exponátů navíc těžila ze sputnikovské euforie.
První umělé těleso vyrobené člověkem, sovětská družice,
bylo do vesmíru vysláno v roce 1957.
Lidstvo tím začalo psát novou kosmickou kapitolu.
Nefalšované objevitelské nadšení
se přeneslo do všech tvořivých oblastí.
Musíme si představit, že se plánovaly lety do vesmíru,
že ta doba byla raketová pro ně,
že si tehdy spousta lidí představovala,
jak budou jezdit na dovolenou na Měsíc
a budou lítat raketami v kosmu,
takže byla taková s nakročením do budoucnosti a do kosmu.
Z dnešního pohledu to samozřejmě vyznívá trochu komicky,
ale pro ně ta doba taková byla.
Taková tedy bude nejbližší budoucnost.
Vynálezů bude stále víc.
Co by nám však byly platné všechny vynálezy,
kdybychom je nemohli užívat v míru
a nemohli si, my lidé kosmického věku, navzájem důvěřovat?
V kontrastu bruselské slávy
se roku 1958 odehrávaly další události.
Tajná směrnice ústředního výboru KSČ
ukládala důsledné uplatňování třídních hledisek
při přijímacím řízení studentů středních a vysokých škol.
Ruský básník a spisovatel Boris Pasternak
v roce 1958 získal Nobelovu cenu za literaturu,
které se na nátlak sovětských orgánů zřekl poté,
co ji telefonicky přijal.
První tajemník KSSS Nikita Chruščov stanul v čele vlády.
Divadelní událostí roku 1958 byla premiéra inscenace Balada z hadrů
s Miroslavem Horníčkem a Janem Werichem v hlavních rolích.
A hvězdou mistrovství světa ve fotbale se stal
17letý brazilský fotbalista Pelé,
který zajistil svému týmu zlatou medaili.
Jako konferenciérka zažila Expo 58 i herečka Valentina Thielová,
která dva měsíce vystupovala v představení Laterny magiky.
To byl strašně složitý, ale strašně krásný program,
ale hlavně byl tak neobvyklý,
že to každému vyrazilo dech, skutečně.
A my jsme na to byli strašně pyšní, opravdu, úžasně,
protože lidé odcházeli s otevřenou pusou, doslova,
a bylo pořád narváno.
Jak to začínalo...
MLUVÍ VLÁMSKY
Totéž jsme říkali francouzsky a mezitím co já jsem to říkala,
tak už jsem přicházela na tom plátně,
už na mě dělala kukuč,
a já jsem hned spustila francouzsky...
A ona spustila anglicky...
A do toho přicházela na druhém plátně Němka,
servus, Irène, vítala mě a začala mluvit německy.
Každý, kdo se toho mohl zúčastnit, ze sebe vydal to nejlepší.
Jak ses dívala na to,
že tam jsou prezentovány nějaké nové věci, design, umění,
a že to tady v tom reálném Československu vůbec neexistuje?
To samozřejmě byl i pro mě šok,
ale bylo to pro mě něco tak úžasného,
protože jsem si uvědomila, a možná si to uvědomuji dodnes,
že žádný režim a tyhle strašné politické záležitosti
nemohou umrtvit intelekt a nadání těch úžasných lidí,
že máme takovou plejádu opravdových hvězd
ve všech oborech, to si neumíš představit.
Československá expozice působila jako sen.
Získala nejvíc ocenění
a návštěvníci byli nadšeni tím, jak krásně se nám u nás žije.
Jak je ale možné, že se v době,
kdy země žila pod diktátem socialistického realismu,
prezentovala nadčasovým designem a uměním?
Československá vláda se k účasti na světové výstavě
oficiálně přihlásila v říjnu 1956.
Hlavní rozhodování o podobě expozice a počátky příprav
tak proběhly ve velmi bouřlivém roce.
Právě tehdy totiž došlo k významnému politickému uvolnění
po XX. sjezdu Komunistické strany Sovětského svazu.
Na něm Nikita Chruščov kritizoval dosavadní politiku strany,
a toto uvolnění se přeneslo i do Československa.
Tehdejší politická reprezentace si začala uvědomovat,
že je potřeba prezentovat Československo i na Západě,
a to takovým způsobem, který by mohl uspět a byl by přijatelný.
Čili si na přípravu československé expozice vybrali takové lidi,
kteří již měli významné výstavní zkušenosti v meziválečném období,
a zároveň i mladé, nadšené spolupracovníky.
Jedním z nich byl i Jindřich Santar,
hlavní scenárista expozice.
Právě on vymyslel téma, které přilákalo takovou pozornost:
"Jeden den v Československu".
Světová výstava je mistrovství světa ve výstavním umění.
V Bruselu se právě podařilo,
že se sešel takový kolektiv lidí, kteří měli shodné názory
a hlavně měli za sebou už nějakou takovou práci.
My jsme určitě nebyli favority na Expu 58.
Tenkrát tady téměř řádil socialistický realismus,
který byl nám všem protivný,
a my jsme museli nějakým způsobem se dostat z jeho vlivu.
Tenkrát když jsem začal, tak jsem došel k názoru,
že vlastně nemůžeme vystavovat nic,
že máme světové jenplzeňské pivo a Zátopka. Jinak nic.
Navrhl jsem "Jeden den v Československu“
a rozdělit expozici na část Práce, Odpočinek, Kultura. To prošlo.
A já jsem se snažil v té Práci, Odpočinku a Kultury
vybrat pouze nejzajímavější nebo výtvarně zpracovaná témata,
která jen naznačí, jaký je den v Československu v ideální podobě.
A svět byl v údivu.
Země, která se ještě nevzpamatovala ze stalinského útlaku,
se představila výrobky a nápady, které jakoby plynule navázaly
na předválečnou tradici Československa.
Ještě dlouho po představení setrvávali cizí návštěvníci
v přátelských rozhovorech s našimi umělci.
Vždyť vše, co s námi v těch dnech prožívali, je přesvědčilo,
že lid Československa chce žít v míru se všemi národy světa.
Já myslím, že ta ideologie byla obsažena v té idyle.
Nebyla tam přítomna takovým způsobem,
jakým ji prezentoval tým,
který koncipoval sovětský pavilon,
ale byla tam přítomna, byla velice šikovně oblečena
v těch jednotlivých výstavních expozicích,
a právě charakter té ideální společnosti,
kdy všichni pracují pro blaho všech
a všichni jsou spokojeni, společnost se vyvíjí harmonicky,
bylo to, co si posléze vysloužilo
možná až trochu nespravedlivé označení Potěmkinova vesnice.
Potěmkinova vesnice možná, ale pro většinu umělců,
kteří mohli na bruselském Expu spolupracovat,
to byla mnohdy první možnost, jak se dostat na Západ,
zviditelnit se a pochytit inspiraci.
O to větší zklamání bylo, když se vrátili do Československa.
Vrátil jsem se domů a tam jsem musel poslouchat v rozhlase večer
předsedu Svazu architektů, který řekl,
že naše expozice naprosto zklamala, že je bezideová,
že není tam slovíčko o vedoucí úloze strany.
Prostě ji zatratil strašným způsobem.
A já jsem potom byl pozván na ústřední výbor strany
a šéf kultury mi tam ukazoval noviny z celého světa
a říkal: "Nepřítel tě chválí, zkoumej své svědomí."
To byla velice nebezpečná doba,
která byla potom nevím kým zachráněna tím,
že nás navrhli na Státní cenu. A pak byl klid.
Dostali jste nějaké instrukce,
když jste šli ze socialistického Československa
do kapitalistické ciziny?
To víš, že jo, samozřejmě.
Hučeli do nás, co si můžeme a co si nemůžeme dovolit.
Dávali nám najevo, abychom se s nikým cizím nebavili,
abychom nedávali interview
a abychom nechodili ve dvou, ale ve třech.
Že je to bezpečnější. A já ani nevím doteď,
jestli je to bezpečnější vůči cizím lidem,
nebo jestli je to bezpečnější vůči nám,
nebo jestli je to proto, že jeden z těch tří by mohl donášet.
Já nevím, ale bylo to hrozný.
Počkej, podívej se... To se budeš divit!
-Tak takové jsme byly. -To jste byly krásné holky.
Hele, tohle je... Víš, kdo to je?
-Ne. -To je Miloš Forman.
To byl takovýhle krásný mladý kluk.
Takhle vypadala moje vstupní legitimace do areálu.
-Aby tě tam vůbec pustili. -Aby mě tam pustili.
Podívej, takhle jsme vypadaly se Sylvou.
Když jsme viděly poprvé stánky s ovocem a se zeleninou,
my jsme si to fotily, protože to bylo tak nádherný a barevný,
tady nebylo nic, tady jsme stály frontu na mandarinky,
stály jsme frontu na buráky ve slupce... Tady nic nebylo.
A tam najednou plno.
Jak to dnes vidíš u nás, ovoce a zeleninu, všechno barevné,
tak to tam bylo tenkrát a my jsme to neznali.
Valentino, ty jsi byla v Bruselu dva měsíce,
ale smlouvu jsi měla vystavenou na čtyři měsíce.
To právě vůbec doteď nevím, jak to vlastně bylo.
Já jsem si ty první dva měsíce odpracovala,
pak jsem sedla do letadla a jela jsem domů na prázdniny.
A přijela tam Zdena Procházková.
A pak jsem seděla na kufru a čekala jsem, až mě povolají zpět,
protože Radok si vymínil, že musím přijet o dva dny dřív
a udělat si pár zkoušek, abych byla přesná.
Ale nic se nedělo.
Nikdo se neozýval, nic se nedělo,
tak jsem pořád seděla na kufru, pak už mi to bylo blbý,
tak jsem volala na ministerstvo kultury, co se děje,
ti taky moc nevěděli, pak mi zavolali,
že byl prodloužen pobyt Zdeně Procházkové
a že se vlastně ještě neví, jak to tedy bude,
tak jsem volala za další týden a řekli mi, asi tam zůstává Zdena,
a já povídám, mně jde o to, že mám podepsanou smlouvu,
ta mě zavazuje a já nemůžu dělat jinou práci.
Tak jsem zažalovala ten Dům výstavních služeb,
s kterým jsem měla tu smlouvu, a jak to mohlo dopadnout...
Umíš si představit holku pětadvacetiletou v tomhle režimu,
když si dovolí zažalovat státní podnik.
Po výstavě zlidověl termín bruselský styl.
Co to vlastně bylo za styl? Existoval vůbec?
A dotkl se nějak běžného života obyvatel Československa?
Existoval, neexistoval?
Měl vliv na vývoj československé kultury, nebo ne?
Nestalo se z něj spíš hanlivé označení a kam se vůbec vytratil?
Kolem termínu bruselský styl rozhodně visí řada otazníků.
Termín bruselský styl je československé specifikum.
Nikde ve světě se nic takového neobjevuje.
Já si nemyslím, že vznikl nějaký nový styl.
Jo, pokud jde o obsahovou nebo o výstavnickou složku,
to určitě byl pro svět nový styl.
Myslíte, že to byl nějaký mezník v české kultuře?
Možná i v širším kontextu?
Přes všechny ty výhrady si myslím,
že Brusel byl mezník v české kultuře,
že to byl důkaz, že i když nám byl vnucen styl,
kterému se říkalo posměšně sorela, takzvaný socialistický realismus,
že to je něco, co vnitřně nemůžeme nikdy akceptovat,
a ty tradice, které tady byly už v předválečném období,
připomínám, že tohle nebyl první úspěšný československý pavilon,
to byla velká tradice avantgardní moderní tvorby,
a to se pomaličku mohlo po roce 1958 zase znovu objevovat,
byť, jak všichni víme, často v trošku degenerované podobě,
a doznívalo to až někdy v 70. letech,
kdy slovo Brusel spíš vyvolávalo posměšný úsměv.
Jak se dozvuky Bruselu projevily v životě obyvatel Československa?
Dala tato významná událost vůbec nějaký impuls ke změně?
Byl to skutečně takový sen, dalo by se říci s nadsázkou,
ale možná trošku pejorativně,
protože řada výrobků, které se tam předváděly,
tak si u nás samozřejmě nikdo nemohl koupit.
Pamatuji si, že se v nějakém žurnálu
tehdy objevily záběry z toho našeho pavilonu,
kde byl Strom pohádek od Jiřího Trnky
a že všechny děti potom oblehly hračkářství v Praze
a chtěly ty krásné loutky a hračky, které viděly v tom žurnálu,
a prodavači museli vysvětlovat, že nic takového neexistuje.
V období 2. poloviny 50. let vlastně začíná nástup
velmi zajímavých a esteticky vytříbených výrobků.
I technicky kvalitních.
To souvisí s tím, že po několika letech nejtužší fáze studené války
v některých našich podnicích zase naběhla civilní výroba.
Skútr Čezeta nebo Aerotaxi L 200 Morava.
Nebo právě ten autobus Škoda RTO a Tatra 603 samozřejmě.
Ekonomický i technický rozvoj sice přinesl řadu výrobků,
ale oproti západním zemím
československý trh stále bojoval s nedostatkem.
Tehdejší velkovýroba nebyla schopna realizovat ve větší míře
nové návrhy průmyslových designérů.
Podařilo se to třeba jen v malých družstvech,
takže to, co bylo v Bruselu,
nebo ten nový design v té době nebylo možné koupit.
Čili často docházelo k tomu, že lidé si začali vyrábět
něco podobného tomu bruselskému stylu,
což se často tak velice bizarně snoubilo
s dosavadním zařízením jejich obydlí,
a tyto bizarní kombinace, které dosud přetrvávají
třeba v plotové výzdobě, někdy ve výmalbách,
se později staly synonymem bruselského stylu.
A mnoho lidí právě proto chápe bruselský styl pejorativně,
jako označení této degenerované produkce.
Aktérů a pamětníků tehdejšího československého úspěchu ubývá.
Hrdě přenesené původní stavby z Bruselu byly zničeny
nebo radikálně přestavěny pro jiný účel.
Znovu sestavený pavilon na Výstavišti v Praze vyhořel
a bruselská restaurace postupně chátrala.
Dnes úplně ztratila svou původní funkci.
Restaurace fungovala stejným způsobem jako v Bruselu.
Tady ovšem ještě přibyla krásná terasa,
ta už tady bývala, tady bývaly vinné sklepy
a na té terase byla venkovní restaurace, řekněme pro chudé,
zatímco uvnitř v horním patře byla luxusní restaurace, hodně drahá.
Všechny detaily, které tam byly,
byly vytvořeny pro původní účel světové výstavy,
od prostírání až třeba po oblečení personálu.
Mě napadla nedávno strašlivá souvislost,
že v momentu, kdy se tady stavěla ta restaurace,
tak kousek dál, pár set metrů, se odstřeloval Stalinův pomník.
Čili byla to určitá postupná proměna,
ale přece jenom výtvarníci, spisovatelé, divadelníci
se začali víc v 60. letech dostávat do světa.
Název Bruselský sen má také několik rovin.
Může to být sen o úspěchu, sen o otevření hranic,
může se vztahovat k propagandistické dimenzi
v tom smyslu, že to představení byl takový sen,
po kterém následuje probuzení
do reality života v Československu.
Martino, co tobě se vybaví, když se řekne Expo 58?
Mně se nevybaví nic, protože jsem tu dobu nezažila,
ale vím, že v té době vznikal rokenrol,
vzpomínám si na takové obrovské rádio na tenkých nožičkách,
které měla moje babička v obýváku, a já jsem tam poslouchala pohádky,
a samozřejmě si vybavím tuhle budovu,
protože tu jsem viděla na spoustě fotek.
A dnes je tady reklamní agentura.
Takže tady vlastně zbyl už jenom takový bruselský sen.
Belgie. Světová výstava skončila.
186 dnů na tomto mírovém kolbišti národů uteklo jako voda.
Poslední den se s výstavou přišlo rozloučit
přes 700 000 návštěvníků.
Některé z pavilonů jsou na prodej.
Doufejme, že v mírovém soutěžení budou všechny národy pokračovat
i po světové výstavě Expo 58.
V jednom z dalších dílů se vrátíme k fenoménu chatařů.
Koupili jste si nebo dokonce postavili si chatu
v době socialistického Československa?
Máte tam nějaké kuriozity a vylepšováky vlastní výroby?
Napište nám a my rádi přijedeme: www.retromanie.cz.
Skryté titulky Blažena Stráníková Česká televize 2008