Televize ušla pořádný kus cesty.
V dnešním Retru vám ukážeme první československé televizory
a také zmapujeme začátky televizního vysílání u nás.
Jak hromadné sledování televize aspoň na chvíli spojilo vesnice,
které v padesátých letech rozdělovala kolektivizace?
Taková to byla tenkrát senzace. Samozřejmě že to brzy stornovali.
Uvidíte, jak se z televizáků na okraji zájmu staly hvězdy.
Tehdy, když jsem zašel do hospůdky, tak bylo hrrrr
a druhý den se vykládalo, že se Holubec ožral.
Bude tu s námi legendární hlasatelka Olga Čuříková,
bez které si už historické začátky televizního vysílání
v Československu ani představit nedokážeme.
Tady jsem odvysílala svoji poslední Vlaštovku v životě.
Dnes si můžeme popovídat o něčem, k čemu jindy není příležitost.
Na začátku nebyla televize žádným ternem.
Tomu odpovídala i výše koncesionářských poplatků.
Z dnešního pohledu naprostý pakatel.
Pouhých patnáct korun měsíčně.
Víte, jak se televizi říkalo? Akvárium.
Máme ji doma, nejčastěji v obýváku.
Ale v některých domácnostech ji najdete i v kuchyni,
ložnici a dokonce i v koupelně.
Stala se naším dennodenním společníkem.
Kdo by to řekl, že kdysi bývala popelkou,
která se skromně krčila v koutě?
Když televize v roce 1953 začala v Československu zkušebně vysílat,
nikdo jí nevěštil masivní oblibu rádia
ani filmovou prestiž Barrandova.
Vysílání bylo zahájeno. Pionýrské fanfáry uvádějí program.
Tenhle Harpagon, to je šlakovitá úloha.
Už jsem hrál lecjaké, snadné i těžké.
Už si ani nevzpomenu, kolik jich bylo.
Takového lakotu lakotného, takového vydřiducha jsem nedával.
Jen přívěsek rozhlasu.
Taková byla sovětská koncepce pro Televizní studio Praha.
Svědčilo o tom sídlo v Měšťanské besedě,
které obývala i třicítka nájemníků.
Co dnes působí romanticky průkopnicky,
prožil jako realitu František Filip,
režisér 600 pořadů, který nastoupil do televizního vlaku v roce 1954.
Pro mě jako mladého kluka to bylo fantastické.
Tenkrát Barrandov, to byl Olymp, to bylo něco hotového, velikého.
Televize, to bylo, jak říkali pejorativně, takové akvárium.
Tehdy jsem podepsal v rozhlase smlouvu jako adept režie
pro televisní, to se psalo "s“, pro Televisní studio Praha.
Řekl byste, že televize vyvolala mánii tím, že začala?
Byl to fenomén, který tenkrát sledovali všichni.
Dneska už je taková nabídka, že už si každý vybírá,
a taky už není někdy z čeho.
Čím je toho víc, tím je to složitější.
Tři největší šlágry televize, na které lidi dodnes vzpomínají,
které když se vysílaly, tak se nechodilo do biografu,
nechodilo se na schůze, utíkalo se dokonce z noční směny.
Hele, zatím jsme tady jenom tři. Děda se co nejdřív postěhuje.
-Ivanka by se sem ještě vešla. -Svatá pravda.
Mě osobně třeba strašně mrzí, že z toho vypadl náš magazín.
Ze začátku Československá televize
připomínala spíš divoký západ ve východním bloku.
Prestižní čas mezi sedmou a půl osmou večer,
který je dnes pro televize místem
největších konkurenčních bitev, patřil po tři roky
jen přebíraným rozhlasovým novinám.
Vysílací čas se jen pomalu rozšiřoval.
Jestli něco mělo okamžitý úspěch, tak to byl sport.
Není povolanějšího pamětníka, než je Vít Holubec.
Když vyrobili v roce 1955 první přenosový vůz,
tak aby ho vyzkoušeli, zvolili v televizi
jako program přenos hokeje.
A pozvali mě a Pepíka Valcháře, abychom ten přenos odkomentovali.
11. února roku 1955 se v Československu dočkali
hokejoví fanoušci prvního sportovního přímého přenosu.
Kupodivu proti původnímu plánu místo dvou třetin
jsme to vysílali až do konce. A od té doby
vstoupil do televize sport jako magnet pro diváky.
V členských zemích Intervize byl vybudován podle programu
Intersputnik celý družicový systém.
Stále častěji jsme tak přímými svědky
dálkových přímých televizních přenosů.
Když padl gól, tak lidi minimálně dvě minuty
nevnímali, co se na obrazovce říká.
Protože oni mezi sebou si říkali gól,
a když komentátor v tu chvíli začne do nich něco chrlit,
říká to do zdi. Kdežto když počká,
až ta radost nebo žal opadnou, a teď to vysvětlí, tak je to lepší.
A pokud jde o zájem o televizi, tak byl o to větší,
když v roce 1956 se podařilo
vysílat zimní olympijské hry v Cortině d Ampezzo.
Italské zimní středisko Cortina d Ampezzo
je připraveno na zimní olympijské hry.
Na zasněžených svazích Alp se už pilně trénuje.
Podobný úspěch zaznamenávalo i dětské vysílání.
Každý čtvrtek odpoledne ho v polovině 50. let připravovala
dnes už legendární jména Ondřej Sekora nebo Štěpánka Haničincová.
Jdi ty, Bertíku, vždyť já si dělám jenom legraci.
První tři roky měla televize jediný vysílač - zde na Petříně.
I když to může vypadat, že pokrýval pouze Prahu,
svým signálem dosáhl i k Jizerským horám a do Krkonoš.
Většina diváků ovšem ostrouhala. Počet koncesionářů přesto narůstal
díky přímým přenosům, aktuálním reportážím i uměleckým pořadům.
To všechno začalo z původně opovrhovaných televizáků
dělat novodobé hvězdy.
Bylo to nepříjemné mně osobně.
Já jsem v životě byl o něco připraven kvůli televizi.
Já neumím zajít do hospůdky na jedno nebo na dvě,
protože tehdy, když jsem zašel do hospůdky,
tak bylo hrrr na něj. Druhý den se vykládalo,
že tamhle v té hospodě se Holubec ožral.
Já jsem třetinu života vlastně vysílal živě.
To nebylo na záznam, takže jsem to nemohl sledovat,
co to dělá s lidmi, ale když jsme to už točili
na film nebo na záznam, tak vím přesně.
Bydlel jsem na Pankráci v paneláku a viděl jsem sídliště pod sebou.
Já jsem přesně viděl podle toho, jak se rozsvěcovala světla za okny,
že se lidi koukají. A když skončil seriál,
tak najednou celé patro splachovalo.
Já jsem slyšel, že to byl signál, že to opravdu ti lidé sledovali.
Nemáte tušení, co českých lidí se probudilo tenkrát ze spánku.
Ve stejném roce jako u nás začalo vysílání televize,
proběhla ve Westminsterském opatství korunovace
královny Alžběty II. Demonstrace dělníků v Berlíně
přerostly do povstání proti komunistickému režimu v NDR.
A znovu blesk a kosa a znovu smrt a vzlyk.
V Československu zemřel prezident republiky
a předseda ÚV KSČ Klement Gottwald.
V červnu provedla vláda měnovou reformu,
která spoustu lidí připravila o celoživotní úspory.
V Plzni vede zpráva k demonstracím a staví se dokonce barikády.
Povstání je ale záhy potlačeno.
Co na to říkáte?
To už není moje Měšťanská beseda.
Naše tehdy první televizní studio.
To byl snad ten sál, jak se praví,
že Jan Neruda tady protančil střevíce.
Tady pobíhali asistenti s těmi škatulemi s filmy,
protože tady byly také zároveň střižny.
Odtud se třeba živě dabovalo do živého vysílání.
Tam byly maximálně dva mikrofony, bylo nás tam třeba deset herců.
Když někomu upadl text na zem, tak byl konec.
Já jsem do toho vstoupila asi v roce 1958.
Byla jsem pozvána k uvádění Vlaštovky.
Já neměla nejmenší tušení, co to televize je.
Tesla, nebo Leningrad v sovětské licenci?
Z televizních přijímačů Čechoslováci v polovině 50. let
neměli moc na výběr. A co víc?
Televize byly nedostatkovým a pořádně drahým zbožím.
Klement Gottwald. Komunistický prezident.
Televizor měl jako první.
Půl roku předtím, než začalo zkušební vysílání.
První sériovou Teslu dostal k Vánocům 1952.
Jenže tu si mohli dovolit jen lidé s velkými úsporami,
kterých po komunistické měnové reformě moc nezbylo.
Televizory byly v porovnání s dneškem velmi drahé.
To bylo až třeba čtyři pět tisíc korun,
takže třeba čtyřnásobek měsíčního platu.
Máme zásoby na 10 let dopředu, přerušte výrobu.
To hlásil Velkoobchod potřebami pro domácnost na vládu.
Půl roku po začátku zkušebního vysíláni
Tesly ze Strašnic se prodalo jen pět set kusů.
Přesto se skoro přes noc zrodil fenomén
hromadného sledování televize.
Měly je divadla, kina, internáty nebo agitační střediska.
Prim hrál východoněmecký televizor Leningrad
vyráběný v sovětské licenci.
Byla to novinka, byl jsem zvědavý,
chtěl jsem to vidět, takže jsem to taky viděl.
Samozřejmě že v redakci na jediném televizoru,
který tam byl, onen historický malý Leningrad
s takovouhle obrazovkou jako pohlednice.
Na nádraží, to byla záležitost lepších čekáren bez cigaret.
Říkalo se tomu kulturní jizby a tam byly televizory.
Čili tam ti průchozí diváci byli.
Leningrad. Televizor Znamja je dílem kolektivu inženýrů
leningradského závodu Kazický. Tento televizor,
který přijímá více stanic, má jasný obraz a čistý zvuk.
Moje žena, ta tehdy, to jsem ještě byl svobodný,
kantořila v jižních Čechách ve Veselíčku.
Poněvadž věděla, že už jaksi do toho dělám,
tak se na to chtěla podívat. Na vesnici měli v místnosti...
Někdo si koupil první televizor.
Dali tam židličky a špalky a na ty dali prkna
a tam se scházela celá vesnice, aby to vůbec mohli vidět.
Taková to byla tenkrát senzace.
Ale jenom na chvilku, Alenko.
Samozřejmě že to brzy stornovali, poněvadž neměli zájem,
aby furt měli celou vesnici v místnosti.
Když ve škole řekli, že máme televizi,
tak to něco bylo. Děti byly zvědavé, co to televize je.
Tak přišly ze zvědavosti, přišlo jich deset, pak dvacet.
Pak pětatřicet, pětačtyřicet dětí jsme tam také mívali.
První československý televizor 4001 z Tesly Strašnice tady nenajdeme.
To spíš následovníky Tesly Color, prvního československého
barevného přijímače, který vláda zadala k výrobě v roce 1973.
Ať to byly průkopnické televizory s rádiem nebo už barevné přijímače,
pro všechny platilo, že se těžce sháněly.
Elektronika byla nedostatkovým zbožím první kategorie.
Nejen že byly fronty, ale televizory byly vyprodané.
To je jako vždycky, bylo dobré mít známé, ne?
Pozor, šlo to rychle. Do dvou do tří let
se to tak rozmnožilo, že když jsme něco vysílali,
tak ráno jsem šel do tramvaje a slyšel jsem lidi,
jak se o tom baví. Všichni to viděli.
V řeči čísel - v roce 1954 mělo televizor asi 4 000 Čechoslováků.
O rok později 32 000.
Pro srovnání - v USA mělo v té době televizi 78 procent domácností.
Zahraniční odborníci svorně prohlašují,
že naše televize předčí všechny své kolegyně v cizině.
Počet diváků vzrůstal kontinuálně. Musím říci, že první milion,
pokud se nemýlím, byl kolem roku 1960 - 1961.
V roce 1970 to bylo asi 3,2 milionu.
O televizi se začalo mezi lidmi mluvit.
Tisíce lidí pro ni horečně vymýšlely český název.
Telezor, zvukobraz, dálnozřit, dálkozor,
Československý obrazový rozhlas, zkrátka ČORO, hlasovid,
obrazotvor, světozor, obrazník.
Tady to vypadá úplně jinak. Dneska je tady Divadlo Minor.
Bývalo to naše televizní studio, které se jmenovalo Skaut
jenom proto, že tomu předcházelo snad za první republiky
kino nazvané Skaut.
Tady byly natočeny ty nádherné pohádky
a nádherné pohádkové inscenace. Teď abych se zhluboka nadechla.
Tady jsem odvysílala svoji poslední Vlaštovku v životě.
Bylo to v září roku 1969.
Jaký byl vůbec oficiální důvod vašeho odchodu?
Údajně prý bych byla negativně ideově působila na děti.
Ulice jsou liduprázdné, televize vysílá barevně.
Už tehdy byl vkus televizního diváka podobný tomu dnešnímu.
Táhly hokejové přenosy a seriály. Vzpomínáte?
Vysílání signálu na Mars? Zatím ne.
Jako klasický případ je rok 1969,
kdy bylo mistrovství světa v hokeji ve Švédsku.
My jsme tam byli dobří a vyhrávali jsme i ty zápasy,
které jsme předtím prohrávali jak na běžícím pásu.
Tak to byly ulice absolutně prázdné.
Pozor na to, chlapci! Kde je puk? Pod námi.
Pod námi, tam kdesi před brankovou čarou.
Určitě ne za ní, protože červené světlo nesvítí.
Tehdy ještě nebyli v hospodách tak chytří,
aby tam postavili televizor. Málokdo, takže ti neměli kšefty.
Zajímavé je, že lidi zejména sport
radši sledují v nějaké skupince.
Vyhráli jsme 5:4 nad mužstvem Sovětského svazu.
Nastal čas radosti, veselosti. Určitě budete usínat
s pocitem hrdosti nad výkonem našich chlapců.
My se vám, přátelé, moc a moc omlouváme
za poruchu v obraze i zvuku, která způsobila přerušení vysílání.
Děkujeme za pochopení.
Vylidněné ulice značily jediné. Televize se stala součástí
běžného života stejně jako reklama.
My hledáme samozřejmě nové formy a nové způsoby vyjadřování.
-Jako je například ten pumprlík. -Jako je například ten pumprlík.
To je nový nápad, kdy prakticky od nového roku
používáme mezi šoty pumprlíka. Potřebujeme asi deset akcí
-toho panáčka denně. -Čili vám dělá starosti.
Dělá nám značné starosti. Vymýšlí už to kdekdo.
Pomalu nápady vysychají.
Ten, kdo v obchodě nenašel inzerovaný výrobek,
si mohl být jistý, že uvidí své oblíbené pořady.
Jaký byl největší hit pro diváky v sedmdesátých letech?
Zejména televizní seriál F. L. Věk.
Je velmi podstatná věc zmínka o něm.
Ano, já ostatně soudím, že pro naši věc není hůř, než bylo.
A potom ze zahraničních Sága rodu Forsythů.
To byl skutečně fenomén v tehdejší době.
Vzpomínám na F. L. Věka.
Ten vlastně jsme začali točit, když začalo "Pražské jaro“.
My jsme to dotočili a už mezitím přijely tanky
a už to bylo zase všecko normalizované.
F. L. Věk byl o době národního obrození,
o době, kdy vlastně tento národ byl na pokraji smrti.
V té době normalizace to najednou byla veliká analogie toho,
co se tehdy prožívalo, tak najednou v tom ten seriál,
i když to bylo o historii, tak vlastně mluvil
o naší současnosti. A tenkrát s tím byly starosti.
Do každého dílu se muselo střihat.
Ne že bych já to chtěl, ale to přišli i beze mě
a do poslední chvíle se do toho zasahovalo.
Takže se poslední díl už vůbec nevysílal,
protože tam už to bylo jen o tom, že ten národ nezahyne.
Nenašli jste zatím nikoho, kdo by byl ochoten
před světovou veřejností prohlásit, že vás požádal o pomoc.
Zrádců se objevila pouze hrstka
a těm se nepodařilo zlomit vůli obou našich národů.
Z ideologických důvodů přišlo mnoho zákazů.
Televize například nechala propadnout vysílací práva
na druhé opakování britské buržoazní Ságy rodu Forsythů.
Do vysílání zařadila angažované seriály Muž na radnici,
Žena za pultem, Okres na severu nebo Major Zeman.
Doporučoval bych vám, abyste se klidně rozešli.
-Platit budete u pokladny. -Vy jste mi to krásně zabalila.
Balí vlašák do celofánu. To budete brzo na dně.
Reakce obyvatel na cokoliv negativně se nevyplácela.
Jenom jsem vám chtěla sdělit, že jestli mě ještě jednou
budete zdržovat v práci, tak vás ze svého oddělení vyhodím.
Zajímalo je, do jakého až, řekněme, bahna
klesla ta propaganda, a někdy se mohli dozvědět i informace,
které uměli už tehdejší diváci a čtenáři odfiltrovat
z těch oficiálních médií, jo, uměli číst mezi řádky.
Někdo totiž sleduje s dychtivostí i monoskop
a jinému se nezavděčíte ale vůbec ničím.
Možná že řeknete, co na vás chceme,
když napíšu, že byste mohli dát někdy i striptýz.
To je tak. Naše sloučené družstvo má celkem 188 obyvatel
a z toho je tady svobodných mládenců dvacet tři.
Ti jsou odkázáni zůstat svobodní do smrti.
Ale jedno bychom si měli ujasnit. Že vaše dopisy se nemohou stát
tím prvořadým měřítkem úrovně našich pořadů.
Nikoliv kvůli propagandě, ale z hospodářských důvodů
musel skončil ojedinělý projekt Rozpaky kuchaře Svatopluka.
Tohle byl jakýsi teleautomat, kde vlastně pokračování seriálu
si vybírali sami diváci takovou docela originální metodou,
že zhasínali nebo nechali rozsvícená světla v bytech.
Soudruhu inženýre, zjistilo se,
jaká skupina má převahu? První, nebo druhá?
Podle měření zde na sále předpokládáme,
že převahu měla druhá skupina.
Došlo ke zvýšení spotřeby ČSSR zhruba o dvě stě megawattů.
Jistě proti tomu byly velké výhrady na spotřebu
elektrické energie a na rozkolísání proudu.
Od konce 60. let se televize chystala
na důležitý technologický mezník - barevné vysílání.
Má úhlopříčku 56 centimetrů a stojí třináct tisíc korun.
Smutné je, že v našich prodejnách je i přes mnoho velkorysých slibů
v nedávné minulosti stále velký nedostatek barevných televizorů.
Dokonce i vypůjčit si tento jediný kus
pro naše natáčení byl velký problém.
Čechoslováci se oproti Američanům dočkali barevné televize
s téměř dvacetiletým zpožděním. Samotný proces přechodu
na barevné vysílání přitom trval celých pět let.
Velkou roli v něm sehrálo experimentální studio Jezerka,
kde se barevné pořady připravovaly. A v roce 1974 se právě odsud
vysílal barevný magazín Vysílá studio Jezerka.
Československá televize proto začala budovat
asi před dvěma lety ve spolupráci
s Výzkumným ústavem rozhlasu a televize
malé experimentální studio v Praze na Jezerce.
Tady byla dána možnost všem složkám technických
i programových pracovníků, aby se seznámili
s celou tou složitou problematikou barevného vysílání.
Většinou myslím, že ta barva přispívá a určitě přispívá.
Je to přirozený pohled na život, že jo?
Ale ta černobílá taky měla něco do sebe.
Červený filtr nám dá červený složkový obrázek.
Zelený filtr nám dá zelený složkový obraz.
A modrým filtrem obdržíme modrý složkový obraz.
Lidé tak jako v 50. letech začali shánět televizory,
jenže tentokrát barevné. Právě ty v politické normalizační
šedi nabízely nový divácký zážitek.
Pravidelně začala televize vysílat barevně od roku 1975.
Hlasatelna. Zatím jediné možné místo v televizi,
kde kamera může snímat barevný obraz.
Mimo přenosového vozu, který pokusně vysílá
některá význačná sportovní utkání.
Vzpomínáte? První naše barevné přenosy
byly z mistrovství světa v lyžování v Tatrách.
Tak ve sportu pomohla výrazně orientací.
Při hokeji a při fotbale rozlišení dresů a tak dále.
Než přišla barva, tak se prodávaly takové fólie,
které měly barevnou škálu od hnědé až po modrou.
To radili dát na obrazovku, že modré nebe a tmavá zem
a zelená tráva...
Vážení diváci, končí další díl pořadu Retro.
Věřím, že jste při jeho sledování zažili chvíle
plné vzpomínek na dobu, kterou už dávno odnesl čas.
Příště se vydáme na hranici temna padesátých let
a zlatých šedesátých - na EXPO 1958.
Pakliže máte zajímavé amatérské záběry,
případně tipy na další díly Retra a jste ochotni
se o ně podělit, pište na retro°ceskatelevize.cz.
Vážení přátelé, pro dnešek se s vámi loučíme
a upřímně se těšíme na slyšenou a na viděnou.
Skryté titulky: Věra Kotlínová Česká televize, 2008