Z domova
Stát ve státě, zázračné moravské městečko.
Kapitalistický zázrak v socialistickém Československu.
Nejen tak se mluvilo o Slušovicích
a jejich mysteriózním zemědělském družstvu.
Čuba s nikým nekolaboroval. To vím bezpečně
a dám za to ruku do ohně. A já už jsem teprve nemohl.
Říká se tomu zvláštní ekonomické zóny a lobbing.
Takže pan Čuba si to vylobboval.
Teoreticky vzato si to mohl vylobbovat kdekdo,
Tam se pracovalo i v hospodě.
To byl takový první šok, který mě nesmírně zaujal.
Fenomén Slušovic určitě je, to je značka.
To se opravdu dá říct, že to je skoro obchodní značka,
protože kdokoliv sem přijede, tak jako první,
co si uvědomí, je, že je ve Slušovicích,
kam kdysi jezdívaly desítky tisíc lidí na dostihy.
Pan František Čuba, inženýr, doktor, CSc, tuším,
ještě v Modrém salonku nechal otevřít hromadu šampaňského.
Tak mně teprve tam došlo,
že ten člověk nepochopil, o čem ta písnička je.
Nejprve se pojďme podívat, jak to ve Slušovicích
v době jejich největšího rozkvětu vlastně vypadalo.
Slovo má redaktor Tomáš Voženílek.
Obrázky ze Slušovic samy nejlíp vypovídají
o úrovni života místních lidí. Z nenápadné vesnice i JZD
v 60. letech se během pár let stává impérium.
A dějí se v něm věci na poměry československých vesnic nevídané.
Lidé podnikají na svých jednotkách, berou nadprůměrné platy.
V městečku chodí nakupovat do obchodního domu
s platebními kartami a shánějí tam značkové oblečení.
K tomu se baví na dostizích.
Zásluhu na tom má rozpínající se slušovické družstvo.
V něm pracují místní i přespolní.
Když jsem do Slušovic přijel a bydlel jsem tam kdesi
v tom paneláku a nikdo mě neznal, tak jsem zašel na pivo
a představte si - plná hospoda lidí, tak jsem přisedl
a poslouchal jsem, protože mě nikdo nezná.
Oni všichni mluvili o práci.
Jaroslav Pečiva přichází
do družstva dvanáct let před jeho rozpadem.
V té době o rozdrolení uvažoval málokdo.
Oni mluvili o práci.
Měli druhé, třetí, páté, sedmé a pořád mluvili o práci.
Říkal jsem si, že to jsou nějací nemocní lidé.
Ale o jaké práci? Oni mluvili o tom,
že když dělá čtvrtou otáčku já nevím s čím,
s kukuřicí na siláž, tak mu praskla poloosa.
Na práci v agrokombinátu vzpomíná s láskou také bývalý zaměstnanec
skladu vymožeností výpočetní techniky Jaroslav Kašík.
Jezdili tam k nám z celé republiky i ze Slovenska.
Jezdili tam na ty počítače. To šlo všechno přes družstvo.
Ty dva roky, to jsem byl skoro jako družstevník.
Proč se ve Slušovicích daří počítačům?
Protože si to vedení podniku vyžaduje.
Počítače jsou vůbec doménou podniku.
Před revolucí má podnik prototyp školního počítače.
Však dokonce jsme jich i několik desítek stačili instalovat.
Je zajímavé, že impotence tehdejšího průmyslu,
to znamená koncernu ZAVT - Závody automatizační
a výpočetní techniky - Tesly Rožnova,
vůbec komplexu Tesel, byla taková,
že my jakožto zemědělské družstvo jsme dokázali to,
na co se oni nezmohli. To nám nemohlo moc dobře projít.
A pochopitelně co by bylo,
kdyby nebylo sametového procesu, těžko odhadovat.
Mně se líbilo tam v tom družstvu. Tam se všude lidem líbilo,
poněvadž si vydělali a postavili si baráky.
Tady jezdil, abych vám to řekl,
každou půlhodinu až tři čtvrtě hodiny autobus.
Pendloval mezi obcemi. Tady bývaly koňské dostihy.
Byly tady trhy a všechno tady bylo, jak se říká,
skoro z celé republiky jezdili lidi na nákupy.
To jste, jak se říká, nikde dřív nedostal, že?
To byla Kvatra. Tam bylo přednostně všechno.
Vymoženosti nejsou zadarmo.
Průměrnost se ve slušovickém podniku netrpí.
Zatímco v předchozím zaměstnání narážel Jaroslav Pečiva
na úzkoprsost a průměrnost svých šéfů,
ve Slušovicích ho čeká překvapení.
U Čuby to bylo jinak. Čuba provokoval.
Chtěl ty názory a nikdy nevyhodil nikoho s žádným názorem,
i kdyby byl sebekrkolomnější. Ba dokonce naopak.
Stalo se to, že ten podřízený dostal zelenou a ten šéf dostal...
Prostě šel níž. To bylo nesmírně zajímavé.
Tedy management takový, který podporoval růst.
Celý region díky neúnavnému absolventovi
Vysoké školy zemědělské v Praze Františku Čubovi roste.
Místní ho srovnávají s Tomášem Baťou z nedalekého Zlína.
Škoda jenom, že tak jako Baťovi chyběly
možná dva roky na vybudování rychlíkové trasy mezi Zlínem
a Polankou, tak našemu Čubovi chyběly možná stejné dva roky
na vybudování zkratky z Lípy na Vsetín,
což by bylo o devět kilometrů samozřejmě kratší.
Kdyby ten pan Čuba tady ještě byl,
tak Slušovice byly větší město jak Otrokovice.
PÍSNIČKA
Z Liverpoolu zděšeně na poplach zvoní,
chystá se tam párek slušovickejch koní.
Z domovský klopený dráhy mají obě pravý nohy delší,
takže v zatáčkách jsou absolutně nejrychlejší.
Pokud si dobře vzpomínám, tak to vzniklo tak,
že jednoho krásného kalného rána mi volal Michal,
že se mu zdál sen, že se mu zdál text o JZD Slušovice.
Nadiktoval mi první čtyři sloky.
A já jsem, protože to vlastně byl takový docela příval slov
a docela hezky se to povídalo, prezentovalo,
takže se mi docela i podařilo během toho dopoledne
nějakou melodii na to vymyslet a večer jsme hráli
v jakémsi klubu, myslím, že to byl Tyri klub na Praze 4.
Když jsme se tam setkali, tak jsem to Michalovi zahrál.
On si zapsal pár akordů a už jsme to tam večer hráli.
Od prvního uvedení to mělo docela velký ohlas.
Srdce každého pijáka si zcela jistě získá
pravá šest let stará slušovická whiska.
Prej už Vizovice balej vývoz slivovice.
Není šance proti značce Made in Slušovice.
Slušovice byly ve své době obrovský fenomén.
Tady to, co se považovalo za normál,
to sice byla ve skutečnosti naprostá abnormalita,
v čem jsme žili, ale byla to jistá společenská norma.
Cokoliv se z ní vymykalo, ať už to byly prodejny Eso s párky
nebo Tuzex, tak všechno bylo hodné zaznamenání.
Aspoň pro mě.
JZD Slušovice se ozvalo, ani nevím po jak dlouhé době,
co jsme to hráli, ale vím, že to bylo na Silvestra.
Hráli jsme v divadle v Karlíně a pak naložili celý autobus lidí,
kteří byli ochotni jet, kteří očekávali,
že bude nějaká oslava, což se pak ukázalo jako pravdivé.
My jsme tam jeli a já jsem pochopil poté,
co nás přijal pan František Čuba, inženýr, doktor, CSc. tuším ještě.
V Modrém salonku nechal otevřít hromadu šampaňského.
Tak mně teprve tam došlo, že ten člověk nepochopil,
o čem ta písnička je. Stejně tak jako si řada lidí myslela,
že to je pouhý výsměch. Některým došlo,
že to je vlastně tak trošku óda na to,
protože přece jenom Valaši jsou taková zvláštní sorta lidí.
Ti jsou ochotni dělat tvrdě za malé peníze.
To se to tam podnikalo Baťovi, že jo?
PÍSNIČKA
Před nedávnem vypustily Slušovice
zcela tajnej a novej typ výkonný družice.
Prej už jezdí "Slušofox“ po povrchu Měsíce
a kolíkuje parcely pro nový Slušovice.
Písnička vyšla v roce, ve kterém se trhaly rekordy
nejen ve Slušovicích. V pražském IKEMu bylo
v Československu poprvé transplantováno srdce.
Slovenští horolezci Zoltán Demján a Jozef Psotka vystoupili
jako první občané Československa na vrchol Mount Everestu.
Šachista Vlastimil Hort se v roce 1984 zapsal
do Guinnessovy knihy rekordů
hrou více než 600 simultánních partií během 32,5 hodiny.
Krátce z domova
Někdejší předseda Zemědělského družstva Slušovice František Čuba
se stal žijící legendou. Dnes se mediální pozornosti straní.
Těžko říci proč. Možná se mu zajídá mluvit
o případných temných slušovických nitkách
nebo si nepřeje být rušen při vymýšlení
dalších slušovických zázraků. Vzpomíná na něj i František Trnka,
dnes bychom řekli top manažer společnosti.
Všechno je v lidech. To není fráze, to je opravdu tak.
Proč dneska některý podnikatel nepodvádí a podniká,
jeho podnik roste a proč některé podniky krachují?
To je v lidech, opravdu je to v lidech.
A špičkových podnikatelů je málo.
František Trnka je v 80. letech ekonomický náměstek společnosti.
Vede pravidelné Čubovy technické rady,
na kterých se zaměstnanci chlubí novými nápady.
V tom nebyl ten fígl. To by si vymyslel leckdos leccos.
Jenže tam vždy na té technické radě seděla paní Kodovská.
Ta měla na starosti plánování.
A tomu příslušnému chlubilovi to zapsala do jeho plánu.
Každého čtvrt roku probíhalo hodnocení vedoucích pracovníků.
Tam se mu hodnotilo, jestli to, co slíbil, plní.
Když to neplnil, byl napomenut. A když to neplnil nadále,
pomaloučku odešel z funkce, někdy dost rychle.
Ředitelé jednotlivých závodů se předhánějí ve vymýšlení inovací
v oblastech zemědělské výroby či mikrobiologie
a přicházejí také s novými stavebními metodami.
V době, kdy neměl v Čechách nikdo ponětí
o nějakých pěnových výplních dutin, to tenkrát předváděl,
já si na to vzpomínám, protože nedávno nám zateplovali barák,
tak jsem to tam viděl, jak to tam dělají.
A my jsme to dělali před deseti patnácti lety.
My jsme měli své obchody, v každé vesnici jsme měli obchod,
takže když měl své konto v naší bance,
a to měl každý zaměstnanec, tak v kterémkoliv obchodě mohl
platit bezhotovostně.
Kromě toho si mohl v obchodě vybrat v hotovosti peníze,
když měl kartu. A tamhle za vodou,
tam jsme měli takový Tuzex pro zaměstnance.
Zase na kartu, mohl bezhotovostně, ale samozřejmě i v hotovosti,
ale to bylo jen pro členy družstva.
Ke konci 80. let podnik hospodaří s obratem sedmi miliard
a ziskem 700 milionů, dohromady zaměstnává 7 000 lidí.
Když kraj neměl peníze, tak poslal do Slušovic kontrolu.
Když kontrola přijela, tak já jsem bezpečně věděl,
že potřebuje něco odvézt, tak jsem se jich důvěrně zeptal,
teď už to nic důvěrného není, kolik chtějí odvézt.
Tak jsme to na "Všemině" usmlouvali, dohodli
a oni to potom našli a odjeli spokojeni.
Podívejte se, my jme věděli, že jsme pod lupou.
A my jsme velice dbali na to, abychom nespadli
z té hrany na tu stranu nesprávnou.
Podnik je příkladem socialistické práce v Československu.
Přesto se vymyká. Čile obchoduje se světem.
Technické problémy řeší s vídeňským informačním centrem.
O slušovických rekordech se mluví také v Moskvě.
Zaměstnanci jezdí na pravidelné dovolené do Německa a do Francie.
Když jsem přišel do Slušovic, tak jsem zíral,
protože jsem byl zvyklý z jiných poměrů,
že jsem byl jako člověk, který byl vyloučen ze strany,
jaksi občanem druhého řádu. Najednou ve Slušovicích
jsem byl občanem prvního řádu a straník nestraník,
stáli přede mnou v pozoru. Hodnotilo se podle toho, jak dělá.
Dělal dobře, byl dobrý. Nedělal dobře, nebyl dobrý
a mohl být desetkrát ve straně. Na to se nedívalo.
Samozřejmě že platilo, jako platí v každém režimu,
co je císařovo - k císaři, co je božího - k bohu.
My jsme si to přece nemohli s komunistickou vrchností rozházet.
My jsme s nimi museli žít v ozbrojeném příměří.
Ujišťuji vás, že kdyby mohli Slušovice zlikvidovat,
tak ta stranická lobby byla tak silná, že je zlikvidovali.
O to se pokoušeli v roce 1982, kdy tam byla veliká hloubková kontrola,
která měla jediný cíl: najít něco,
aby se Slušovice mohly rozpustit. Hoši skutečně měli
připravené materiály, ale pak přišli na to,
že kdyby rozehnali Slušovice, tak ohrozí plnění plánu
ne v okrese, ale v kraji, takže od toho hoši couvli.
Byl to velký podnik, mohli jsme leccos,
ale že bychom mohli všechno nebo dokonce ohrozit režim
nebo vznikající režim, to nebyla pravda.
Z toho, co jsme se naučili ve straně i v Sovětském svazu,
si myslím, že je třeba vysoce si vážit toho,
co udělali chlapi ve Slušovicích. Je to svým způsobem překonání
toho Tomáše Bati. Je to překonání v duchu socialismu,
v duchu přestavby, v duchu obrody
a v duchu ofenzivy komunistů, socialismu
a pracujících socialistického světa.
Slušovice si vytvořily, samozřejmě vlastní zásluhou
a samozřejmě díky iniciativě Františka Čuby,
postavení toho, čemu se později začalo říkat
zvláštní ekonomická zóna. My známe dnes průmyslové zóny,
které jsou budovány všude ve vyspělém světě,
ale zvláštní ekonomická zóna se vyznačuje tím,
že má navíc ještě jakýsi zvláštní právní režim.
Tam fungují jiná pravidla, než pak fungují kdekoliv jinde.
Primárně si myslím, že v té době nebylo jednoduché,
aby když jste byl jednotné zemědělské družstvo
nebo když jste byl továrna na textil,
tak abyste mohla vyrábět také něco jiného.
Ty podniky byly předurčené k tomu, co mají vyrábět.
De facto byly povinny vyrábět to, k čemu byly předurčené.
To, že oni mohli vyrábět nejen zemědělské produkty
a zabývat se zemědělskou výrobou, ale postupně se začali
zabývat i počítači, cestovním ruchem a vším možným,
to samozřejmě byla šokující zpráva pro nás pro všechny,
že někdo si něco takového vydobyl.
Oni vstoupili do zahraničního obchodu za situace,
kdy existoval jinak všeobjímající monopol státu
v zahraničním obchodu, byly tady tzv. pézetky,
které jediné byly oprávněné zprostředkovávat zahraniční obchod
a zajišťovat ho.
On měl tu iniciativu a aktivitu, tu energii a tu schopnost.
Samozřejmě to vyžadovalo členství v komunistické straně.
Samozřejmě to vyžadovalo všechny ty atributy,
které tenkrát byly. Dneska tomu říkáme lobbing.
Proč to vlastně Slušovice po roce 1990 neustály a rozpadly se?
My jsme si mysleli, že ten střet bude daleko silnější,
vážnější, ale společnost byla skutečně zralá na to,
že socialismus chtěla odmítnout jako celek,
a proto on to neustál, protože byl reprezentantem.
Říkal: proškolíme manažery v mých skvělých metodách řízení,
Všechno bude o hodně lepší, zatímco my jsme říkali,
že v těch metodách řízení to skutečně není.
Čuba sehrál z mého hlediska určitě pozitivní roli.
Ale v tu chvíli, co se to změnilo,
patřil mezi naše největší nepřátele.
Krátce ze Slušovic
Slušovice žijí dál i po rozpadu kolchozu.
Podniká se tu a staví, byť ne tak čiperně
jako před více než dvěma desítkami let.
Současný pohled na Slušovice nabídne naše poslední reportáž.
Upadající a neprodejné areály na straně jedné
a prosperující pokračující firmy na té druhé.
To je aktuální vizitka kdysi slavné střediskové obce.
Myslím si, že je to škoda,
že aspoň nějaká forma nezůstala,
přestože je tady velmi silné podnikatelské zázemí.
Ale co se týká například zemědělství,
protože to bylo původně zemědělské družstvo,
tak bych řekl skoro vůbec nic. Vzniklo tady pár,
možná dva tři soukromí zemědělci. A to je v podstatě všechno.
Na co můžeme lákat turisty do Slušovic, je dostihová dráha.
Dostihová dráha, to je opravdu velká stavba,
která mimo jiných, které tady zbyly,
jako je administrativní budova a banka,
která je jakýmsi způsobem využívaná,
je to moderní budova, krásná, ale kdyby stála někde jinde
než ve Slušovicích, tak by určitě měla daleko větší význam.
Kde si myslíte, že by byly Slušovice dnes,
kdyby to všechno pokračovalo?
Myslím si, že by byly hodně daleko.
To si troufám tvrdit, že určitě ano.
Konkrétně nevím, jestli by měly 10 000 obyvatel
nebo by byly nějakým centrem, ale pokud by nedošlo k pádu režimu,
tak myslím si, že ten program tady byl nastartován hodně ambiciózně
a hodně, řekl bych, s výhledem dopředu.
Nelitujete toho, že to skončilo?
Ne. Tak to rozhodně ne. Víte přece, to byla totalita.
Podmínky byly výjimečné, i tady ve Slušovicích.
Víte, já jsem ještě mladý člověk, nezažil jsem žádnou perzekuci
ze strany komunistického aparátu, ale třeba moji prarodiče ano
a je to v pořádku, že prostě ke změně systému došlo.
To zcela určitě.
Do města i dnes vede čtyřproudá silnice.
Ale především z místních je tu znatelně cítit patriotismus
a láska ke svému guru docentu Františku Čubovi.
Ten se novinářů v současné době bohužel straní.
On má svoje podnikatelské záměry,
které, když jsme spolu, rozkryje, ale já bych řekl.
že je možná o dva řády výš, než jsou záměry myslím investičně,
ve financích výš, než jsou třeba záměry města.
My v tak velkých objemech neumíme kalkulovat,
ani nemůžeme, protože náš rozpočet
je řádově v desítkách milionů, zhruba 60 milionů korun.
František Čuba oprášil teorii řízení
jiného rodáka Zlínského kraje Tomáše Bati.
Na základě vlastních zkušeností ji přetavil k obrazu svému
a výsledkem byla trojnásobná produktivita práce
na jednoho člověka, než byl celorepublikový průměr.
To muselo skončit.
Docent Čuba měl pravdu v jedné věci.
Té demokracie bylo příliš.
Demokracie končí před branami závodu.
Já říkám, to víte, že já jsem s tím byl spjat,
takže mi dobře nebylo.
Dneska když to zazpívám, tak je to úplně někde jinde.
To je jako z jiného světa.
Zpráva na závěr
I když se celá řada dnešních zemědělců opravdu snaží,
věhlasu agrokombinátu Slušovice už jen těžko dosáhnou.
Skryté titulky: Věra Kotlínová Česká televize, 2008