Vidím před očima vlašský salát,
strašně mastnou, ale vynikající smaženku,
šunkové chlebíčky a co teprve vanilkové mléko a jahodový koktejl?
Tak na tom všem jsme si před rokem 1989
pochutnávali v automatech a mléčných barech.
V Retru vám dnes povíme, jak somráci dojídali
jídlo v automatech a dokázali si poradit i s Veřejnou bezpečností.
Jednou ho hnali bezdomovci až dolů do podzemí tady
a já jsem ho šel vysvobodit.
Proč komunistický prezident Zápotocký peskoval prodavačky
v mléčném baru na Václavském náměstí v Praze?
A jak na natáčení v jídelním automatu Koruna
vzpomíná herečka Marta Vančurová?
-Chodila jste do mléčného baru? -To moc ne.
Já jsem od dětství nenáviděla mléko.
PÍSNIČKA
Nad ulicí slunce stálo, kdo moh, koukal být hned pryč.
Nad ulicí slunce stálo, žízeň byla jako bič.
Jahodový koktejl do sklenic proudem tek.
A teď skočíme do doby, kdy mléčné bary
zažívaly největší slávu. Dokonce takovou,
že zajímaly i československého prezidenta Zápotockého.
Mléčné bary. Svůj zenit už mají za sebou,
ale v minulém století byly rozšířené na Západě
stejně jako ve východním bloku.
Byly jedním z typů takových těch rychlých občerstvení,
jak se tomu tehdy říkalo, na rozdíl od dnešní terminologie.
A měly hlavní cíl orientovat se na mladší generaci,
eventuálně potom na děti, na dospívající mládež
s nejrůznějšími choutkami a spíše vedenými zdravějším způsobem,
protože koneckonců tady dost často
figurovalo mléko jako základ zdravé výživy.
Víte, pokud jde o jídlo nebo pití, tak každá země má svoje.
Kdo se vrátí ze Sovětského svazu, obyčejně vzpomíná na vodku.
Já jako seriózní reportér nemůžu vzpomínat na vodku.
Já budu vzpomínat na mléko.
Je pravda, že dost často mléčné bary
navštěvovali třeba sportovci, pro které po cvičení
různé mléčné koktejly znamenaly přísun,
obnovení určitých sil.
Mléka je tady tolik různých druhů a tak dobrých,
že jsem si to ani nemohla zapamatovat.
Musela jsem si to dát napsat. Třeba obyčejné mléko,
potom tučnější, acidofilní, rjaženka, to je zvlášť dobré,
kefír, slivky, to je něco mezi mlékem a smetanou,
a tedy vrchol všeho smetana.
Ta je tak báječná, že v ní stojí lžička.
Na druhou stranu se tady dost často scházely
rodiny s dětmi nebo matky s dětmi,
protože děti tam měly svoje sladké království.
Jednomu z největších mléčných barů v Československu
šéfoval v padesátých letech Josef Hlinák.
Mléčný bar Koruna na Václavském náměstí v Praze
patřil ke koloritu doby. Denně se v něm prodalo přes 1 500 koktejlů.
A mezi jeho zákazníky patřili i tehdejší prominenti.
Prezident Zápotocký tam přišel a dělal malér.
Prodavačka byla z toho vyděšená, tak říkala: Musíte jít dolů.
Já jsem měl kancelář v prvním patře,
tak jsem musel jít dolů. Povídám:
Soudruhu prezidente, máte připomínky?
On povídá: Podívejte se na tu školu, co tam stojí.
Já povídám: Ano, na malinové mléko.
On říká: No jo, ale s rumem. Oni tam stáli,
že prý si to konzumují s rumem. Říkal: Soudruhu,
co to tady pěstujete za výchovu mládeže?
Podívejte se na tu holčičku.
Řekni mi, co jíš a piješ, že tak zdravě vypadáš.
Již od dětství se živím převážně mlékem, tvarohem a sýry.
Správně. Kdybyste viděli, jaká je červená...
Vejce, rohlíky, sýry i konzervy stejně jako obložené chlebíčky,
aspikové dorty či pochoutkové saláty si můžete zcela bez obav
zakoupit v havířovském Permonu například po dřívějším návratu
z dovolené i v neděli vpodvečer. A přijde-li vám nečekaná návštěva
nebo musíte-li na nepředvídané oslavy,
dostanete tady také dárkový koš, balíček kávy, bonboniéru,
dort nebo zákusky. Přitom veškeré lahůdkářské
i cukrářské výrobky jsou čerstvé, neboť si je tady sami vyrábějí.
I nyní v době dovolených se ochotně starají
stejně jako v dalších třech prodejnách ve městě
o spokojenost havířovských občanů i ve víkendové dny.
Mléčné bary, to nebyly jen zákusky, káva a chlebíčky,
ale taky pivo namísto mléčného koktejlu.
Je pravda, že z tohoto hlediska tam ale zase třeba chodili
jak úředníci, tak dělníci, všichni,
kteří se v blízkém okolí potřebovali velice rychle najíst.
Ten výběr koneckonců nebyl přiliš velký.
Tam to dost často bylo doplňováno spíš než tím mléčným koktejlem
pivem nebo něčím podobným.
Byly nejen místem setkávání pro babičky s dětmi,
ale dokonce i zločinu.
Tak vypadá dobová reportáž z mléčného baru v Praze.
Do prodejny vstoupil vedoucí, který šel zkontrolovat,
zda mu funguje chladicí zařízení v mrazicích pultech.
Jakmile ho Přibyl spatřil, dvakrát na něho vystřelil.
Existovaly tam určité specifické sociální vztahy,
že to nebyla jenom taková ta ryze pragmatická záležitost,
někam jdu, přijmu potravu, protože jsem živočich,
abych přežil. Ale přece jenom tam už ten prostor pro navazování
kontaktů mezi personálem a trvalými štamgasty tedy byl.
Je pravda, že pokud si vzpomínám z některých svých návštěv
těchto zařízení, že tam byla ta atmosféra jakoby šedivá.
Bylo to takové odřené, nebylo to něco,
kam by člověk opravdu rád šel, aby tam strávil
určitý rituál - obřad jídla.
Odpolední počasí k procházkám příliš nelákalo,
přesto si dnes tisíce Pražanů i návštěvníků hlavního města
nenechaly ujít příležitost pokochat se krásami
starobylých částí Prahy. Bohužel na Malé Straně,
kde bylo procházejících se lidí nejvíc,
bylo příležitostí k rychlému občerstvení pomálu.
V Mostecké ulici nebylo v provozu mléčné bufé
a zavřeno měli i v bufé U Hradeb. Malostranská kavárna
sice otevřeno měla, ale svou kapacitou nemohla
zájemcům o chvíli posezení rozhodně stačit.
Na pěší zóně uspokojila nejvíc zákazníků určitě
stará známá Koruna. Její mladší sestra Korunka
měla ale zavřeno a stejně tak tomu bylo
včera i dnes v rychlém občerstvení před kavárnou Astra.
Pamatuji si, že jsem tu byla s jedním spolužákem
někdy v prvním ročníku na DAMU. On byl starší, výš byl
a byl takový hrozný recesista a provokatér.
Nějak jsme šli kolem a on říká: Pojď, dáme si salát.
Tehdy v tom šíleném provozu, protože tady byl šílený cvrkot,
v té Koruně, chtěl po té prodavačce,
aby nám dala na dva talířky deset deka,
tedy na každý talířek pět deka. A ji to tak strašně vytočilo,
že mu to nechtěla dát, a on si nechal zavolat vedoucího.
Strašný skandál, já jsem se prostyděla,
ale skutečně pak nám to dali, těch pět deka nám úplně zhořklo.
PÍSNIČKA
Za pípou se děvče smálo v automatu nabitém.
Za pípou se děvče smálo, větrák foukal jako fén.
Nejlepší párky? Na konci padesátých let
se na ně chodilo do automatu Koruna.
Vozili je tam z vládní vývařovny.
To, co komunistická vláda nesnědla, na to si lidé rádi vystáli frontu.
Párky, vepřenky, bramboráky a guláš.
To byla základní nabídka jídelních automatů.
Do každodenního života za socialismu patřily
stejně nerozlučně jako mléčné bary.
Dopoledne chodili na polévku.
To jsem kvůli těm nezaměstnaným nechal dělat
šedesátihaléřovou polévku. Dovedete si to představit,
co těch lidí tam přišlo i na tu polévku?
To bylo... Do devíti hodin byly jenom ty polévky.
Koruna bývala také místem exkluzivních návštěv.
Kromě prezidenta Zápotockého do něj chodili
i členové komunistické vlády.
Ti ministři tam chodili před zasedáním.
Hlavně chodili na ten bramborák,
protože ten jsme nestačili ani vyrábět.
To se ptal i ministr Kopecký: Kolik jich, Josefe, děláš?
Povídám tři tisíce. Já prý sem chodím denně.
Zápotocký jedl všechno.
Ten měl chlebíčky, karbanátky nebo bramborák.
Později jsem prezidentovi Zápotockému uvolnil mou kádrovačku,
která šla jako dvorní dáma k paní Zápotocké
prakticky jí vést domácnost. Tak ta byla z Koruny.
A jak to bylo vlastně s tou vládní kuchyní?
To byly ty párečky v pravých střívkách.
Ne ty tvrdé, co se dělají dodnes.
Budete mýt tamhlety stolky mezi kávou a studeným pultem.
A kdybyste něco nevěděla, tak přijďte za mnou.
A ať tam máte čisto a pořádek! Jako doma!
To bylo sto padesát, někdy dvě stě kilo.
To jsme dováželi
a celé se to dávalo na ten párkový pult.
A to tam chodili lidi, ti už byli zvyklí.
Koruna se tak na konci 50. let stala největším automatem v zemi.
Pracovaly v ní skoro čtyři stovky zaměstnanců.
Josef Hlinák podle Koruny zařizoval také automaty
Praga v Moskvě a Varšavě. Díky stykům s prominenty
tak měl pozici, o které si ostatní mohli nechat jen zdát.
Bylo tenkrát dohodnuto s Ruskem,
že jsme dostávali ty obrovské vorvany a ryby,
prostě jesetery jsme dostali do prostěradel zabalené.
Koruna ale nebyla jediným automatem,
který si získal proslulost. V polovině osmdesátých let
se do kurzu dostal Arbat na Příkopech,
který nahradil závodní jídelnu ÚV KSČ naprostou novinkou:
smaženými hranolkami.
To byl takový skrytý McDonald s, jenom se to nesmělo tak jmenovat,
tak se tomu vymyslel název Arbat, respektive převzal se název Arbat.
V podstatě základní věc fastfoodů,
že se tam servíruje na jednocestné nádobí,
tak ta už tady v roce 1984 fungovala. Nehledě na to,
že se tady spotřebovaly tři tuny hranolků týdně,
což bylo úžasné množství v době, kdy tady o hranolkách
nikdo téměř nic nevěděl.
Mnohem dřív než Arbat se proslavil automat Svět v Libni.
Jeho tehdejší výčepní Alžběta Laštovková
si dokonce zajistila místo ve filmovém nebi.
To když si zahrála sama sebe ve snímku Věry Chytilové.
Pakáž jedna! Ještě stoličky si to přineslo.
Podívejte se na ně! Na co čumíte?
Jděte domů, blázni jedni! Tady není žádné divadlo.
I kdyby z automatu Svět podle skeptiků opravdu zbyly
jen ruiny, přesto zůstane asi nejslavnější lidovou jídelnou
v českých dějinách.
Může za to tahle kniha povídek od Bohumila Hrabala,
která vyšla v roce 1966 a jmenuje se Automat Svět.
Ten sem chodil na stojáka jako my.
Z loděnic, já jsem byl zaměstnanec loděnic
a vždycky po práci jsme šli do automatu Svět,
protože i to hostinstvo, tu výčepní měli známou, že jo?
Tak ta už natočila řádku, každý jsme si vzali
a pak najednou jsme platili, že jo?
Taky se stalo, že jsme neměli peníze,
ale ona nám dala na dluh, ale pak vždycky koukala
po druhé hodině, kdy už půjdeme, abychom jí to zaplatili.
A jací tam vlastně chodili lidé?
Takoví, řekl bych, obyčejní a nejvíc lidu tady bylo,
když přijel do Divadla S. K. Neumanna autobus.
Ten tady někde zaparkoval a všichni se vyhrnuli.
A ti hodně vzdálení od Prahy šli sem na párečky,
protože párky, to byla jejich specialita.
V roce 1966 ale nevyšla jen kniha Automat Svět.
Byla také zvolena první československá královna krásy -
manekýnka Dagmar Silvínová, první miss ve východní Evropě.
V Praze byl zastaven provoz vozidel po Karlově mostě.
Začalo se budovat metro. Československé gymnastky
získaly na mistrovství světa v Dortmundu titul mistryň světa.
Absolutní mistryní se stala Věra Čáslavská.
V Kalifornii zemřel nekorunovaný král kresleného filmu Walt Disney.
Jestli automaty měly něco společného,
pak to byli tzv. somráci neboli bufeťáci.
Kdo si nedával pozor, o své jídlo taky mohl přijít.
I tenhle fenomén patřil k identitě automatů.
Člověk si musel velice dobře hlídat jídlo nebo pivo podle toho,
co si koupil dřív, protože velice rychle
o to jedno přišel, co si nechal stát na pultě.
Většinou se chodilo ve dvou a ten jeden hlídal
a druhý šel nakupovat. Když se jim to povedlo,
těm bufeťákům, nebylo to zas tak často,
tak to člověk toleroval. Jak říkám, ty ceny nebyly vysoké.
-Bylo to i za vaší doby? -Bylo a dodnes ten policajt žije.
Taky ho hnali jednou ti bezdomovci dolů
tady až do podzemí a já jsme ho šel vysvobodit.
Ten příslušník je legitimoval,
tak dlouho otravoval, až prakticky jsme je vymýtili.
-V automatu se taky pilo pivo. -Ano.
Mohlo se tam kouřit?
Podívejte se, tam to bylo zakázané.
Ale znáte české lidi. Tak ti si zapálili,
ale popelníky jsme nedávali vůbec na stůl.
Zavřít výčep piva v pražském automatu Koruna
na Václavském náměstí není dost dobře možné.
A tak bohužel musíme být svědky i těchto záběrů.
Dennodenně i během víkendu. Na jedné straně
reprezentativní pěší zóna obdivovaná turisty
a na druhé bohužel nepomáhá ani napomenutí provozního,
a tak se vynášení piva, kouření a znečišťování prostor
před Korunou stalo samozřejmostí. Dokonce i my s kamerou
jsme se dnes stali nežádoucí pro ty,
kteří naprosto svérázně odpočívali na místech,
která jsou určena pro jiné účely. Že by takové zákoutí
bylo vhodnou ozdobou Václavského náměstí
v době turistické sezony, nedá se říci.
Tři.
Zabalit. Do papíru.
-Docela hezká holka, viď? -Hm.
-Líbí se ti? -Hm.
Tak na co čekáš, člověče?
Běž a zeptej se jí, jestli nemá večer čas.
Neměla byste... za deset korun drobný?
My jsme teď na místě, kde před rokem 1989
byl automat Koruna. Paní Vančurová,
kde přesně stál ten pult, za kterým jste jako prodavačka
Blanka v komedii Jáchyme, hoď ho do stroje prodávala?
Já nevím, jestli to odhadnu přesně, protože se to strašně změnilo.
Myslím si, že je to tady někde.
Tady někde byly postranní dveře z Koruny do pasáže.
Mám dojem, že tamhle u toho rohu jsme měli nainstalovaný pultík
vevnitř s těmi topinkami. Tady byly postranní dveře ven.
A Luděk Sobota vyšel a pak se na vás díval přes výlohu.
Přes to sklo.
Prosím.
Děkuji.
A co jste tam prodávala? Topinky jsem tam viděla.
-Jenom topinky. -Viděla jsem tam i chlebíčky.
Jo, máte pravdu, chlebíčky asi taky.
Ale on tam chodil měnit ty drobné.
Vždycky přišel a řekl: Máte za deset korun drobné?
-Aby si vás dobře prohlédl... -No, no, no.
Myslím, že ty chlebíčky tam byly taky. Máte pravdu.
Hlavně ty topinky. A smrděly strašně.
-A smaženky možná... -Máte pravdu. Možná taky.
Nechtěla byste za sto korun drobný?
Prosím vás, co já s tím budu dělat?
To se hodí, ne? Každou chvíli chce někdo drobný.
Tam je jedna scénka, kdy přicházíte do bytu tetičky
a Luděk Sobota říká: Vy krásně voníte.
A vy se tak jako... A on řekne po topinkách.
Chci se zeptat, jestli jste opravdu odcházela i domů z natáčení
a voněla po topinkách.
Určitě jo. Každé jídlo, které se smaží,
tak vlastně zanechává tyto pachy, takže já jsem smrděla pěkně.
-Jé, ty voníš! -Čím?
Topinkami.
PÍSNIČKA
Jahodový koktejl do sklenic proudem tek.
Jahodový koktejl z jahodových řek.
Jahodový koktejl do sklenic proudem tek.
Jahodový koktejl z jahodových řek.
Všechno má ale svůj konec.
Nostalgické vzpomínání nemyslí na realitu.
Proč Češi po revoluci automaty a ve velkých městech
i mléčné bary vyměnili za zahraniční fastfoody
a moderní kavárny? To vám povíme teď.
-Nebáli byste se konkurence? -Naprosto ne.
My se naprosto konkurence nebojíme, jsme tady dva podniky.
Když budou ještě tři, tak se uživí.
O tohle vůbec nejde, že by se člověk bál konkurence.
Hlavní je to, že nejsou lidi.
Zavřeno.
Takhle skončila drtivá většina mléčných barů po roce 1989.
Přitom dlouhá desetiletí předtím byly součástí
každodenního života milionů Čechoslováků.
Podobně jako automaty.
Ty ještě pár let po sametové revoluci přežívaly z tradice.
V roce 1992 do Československa vtrhl celosvětový gigant McDonald s.
Oproti Maďarsku nebo Srbsku, kde byl už od roku 1988,
poměrně pozdě. Ale přesto si -
podobně jako další fastfoodové řetězce - za pár let získal
výsadní postavení na trhu s rychlým občerstvením.
McDonald s vstupuje do Prahy a s ním dokonale propracovaný
systém práce, kvalita a čistota. Jenom pro představu -
zákazník může stát ve frontě maximálně dvě minuty,
obsloužen za minutu. Pokud není hamburger prodán
do deseti minut a hranolky do sedmi minut od vyrobení,
končí v odpadu.
Těm automatům pomalu odzvánělo.
Ony byly trošku na štíru s hygienou. To znamená,
že se zpřísňovaly předpisy, takže by možná ty automaty
skončily tak jako tak anebo by se s nimi muselo něco stát.
Příchod těch nadstátních společností to podle mého urychlil.
Jakmile se děti začnou třeba pod vlivem reklamy přesouvat
třeba do McDonaldů, KFC a tak dále,
tak ti rodiče jdou s nimi.
PÍSNIČKA
Dáme si pětatřicet chlebíčků, je nám jako v nebíčku.
Pětatřicet kremrolí, co v puse rozdrolí.
Pak se nese do baru pětatřicet pohárů.
Když to všichni spapají, pak ještě pětatřicet kakaí,
kakaí, kakaí, ježíšmarjá kakaí.
Myslím si, že koneckonců mléčné bary
ubyly především v Praze. Tady ten problém bude největší.
Ale pokud jde o regionální větší města,
tak tam je situace daleko lepší. Tam to zůstalo jako určitý prostor
pro střetávání lidí nebo spíše setkávání než střetávání.
V Praze to zřejmě není moderní, není to potřeba.
S tím ale souvisí i nostalgie po starých časech.
Řada lidí na automaty a mléčné bary vzpomíná
jako na něco tradičního,
co se z ryze českého prostředí ztratilo pod cizím vlivem.
Může to být někdy stejné, jako když člověk má nostalgii po trabantu.
Tam už někdy nejde ani o ten předmět,
ale spíše o tu dobu, kdy člověku bylo dvacet,
pětadvacet. Vzpomíná na tu dobu a vybavuje si ty rekvizity.
Jestli to bude rádio po drátě nebo automat nebo ten trabant,
to už je druhotná záležitost. Myslím, že kdyby se teď fakticky
v Praze někde postavil automat toho klasického typu, jako býval,
tak už by tam lidé kromě zvědavosti už neměli téměř důvod zajít.
Jak se vůbec díváte na to, že mizí automaty,
-že zmizely skoro mléčné bary? -Stejný problém jsem měla
třeba na vodě, když jsem jezdila vodu,
protože rok od roku po revoluci mizely kiosky cestou po Vltavě,
kde se dalo levně a dobře najíst, i restaurace.
Najednou všechno bylo strašně drahé,
strašně pro cizince a ne vůbec pro vodáky.
Neměli jsme vůbec kde se najíst. To je možná problém i v Praze,
že ubývá míst, kde by chudší lidé třeba mohli zakotvit
a dát si oběd nebo jídlo, které nestojí tak moc
a neplatí se obsluha. To bylo docela pro ně dobré.
Já totiž si nepamatuji, že by tenkrát byli bezdomovci,
že by byli žebráci. Myslím si,
že třeba ti lidé, kteří neměli prostředky,
tak to řešili třeba právě v Koruně.
-Určitě to řešili. -Luxovali ty zbytky.
Pane vedoucí, vaše prodejna patří tady v centru města
k těm nejdražším. Rozhodli jste o tom sami?
Nerozhodli, bylo nám to dáno závodem,
resp. podnikem Centrum Praha Potraviny.
Tyto záležitosti byly řešeny tak, že prodejna je zařazena
do prvé kategorie. Jsou tři cenové kategorie.
My jsme dostali první kategorii, protože jsme na Václavském náměstí.
Když byste o tom rozhodoval vy jako vedoucí prodejny,
jaké byste spíš chtěl ceny?
Radši spíše lepší nižší, protože s touto cenou
za první zkušenosti dvou dnů je menší obchod.
Nepřipravený je tedy nejen zákazník, ale i státní obchod.
Opět se objevuje známý refrén administrativního řízení,
kde vedoucí prodejny je jen bezmocným článkem
monopolní mašinérie.
A na závěr vyhlašuji referendum.
Nostalgicky vonící automaty, anebo současné moderní fastfoody?
Čemu byste dali přednost? Hlasujte na www.retromanie.cz.
Příště na viděnou.
Skryté titulky: Věra Kotlínová Česká televize, 2008