Koupit si dnes třeba takovouhle věž už není vůbec žádný problém,
ale před dvaceti lety jsem po ní toužila marně.
Koneckonců tehdy mně stačil obyčejný magneťák.
A bylo jen jediné místo v celém Československu,
kde se takovýhle dobrý magneťák dal koupit - v Tuzexu.
Ukážeme vám,
proč bývalí veksláci nostalgicky vzpomínají na tuzexovou dobu.
Proč vlastně Tuzex v devadesátých letech zkrachoval?
Vždyť býval za normalizace kvetoucím monopolem.
Celá ta organizace, která byla poměrně velká,
nebyla zvyklá na to, že by se měla prát o zákazníka.
A jak se dívá na bony herec Roman Skamene?
Hele, nechceš bony, co?
Tuzex byl ojedinělý fenomén. Ostrov přepychu
a západního životního stylu v socialistickém Československu.
V luxusních prodejnách Tuzexu
se narozdíl od běžných obchodů dalo sehnat vše.
Drahý alkohol, oblečení, západní elektronika, auta i hračky.
Ale nakupovat v Tuzexu nemohl jen tak někdo.
Při předvánočních nákupech se vždy objevuje skupina spotřebitelů,
která shání pro děti nové, neobvyklé hračky.
Dokonale uspokojeni bývají tito zákazníci pouze tehdy,
když se jim podaří koupit výrobky cizí.
Jde o trofeje skutečně vzácné.
Twiggy panny s náhradní parukou, pejska, co štěká, skáče a chodí,
nebo loutky, co dovedou tančit, zpívat,
ba někdy i, promiňte, čurat.
Výchovná hodnota hračky je pro tento druh spotřebitelů
úplně podřadná. Rozhodující je, že je to zboží z ciziny,
že je jiné, než mají ostatní,
že je to hračka líbivá, efektní, prostě taková,
že sousedka při jejím spatření bude závidět,
co oni mohou dopřát dětem.
Ale nakupovat v Tuzexu nemohl jen tak někdo.
Byla to jedna z prestižních organizací v té době
v podstatě s nejmodernějším vybavením a s velmi dobrým zbožím,
které na vnitřním trhu nebylo k mání.
Mohli si ho koupit lidé, kteří pracovali třeba v zahraničí
a k devizám přišli a měli to konto devizové,
kde jim to převáděli na bony, a mohli si koupit něco v Tuzexu,
nebo pak museli někomu jinému třeba prodat tu měnu,
vyměnit si za české koruny, aby si mohl něco v Tuzexu koupit,
protože on to konto neměl, protože v zahraničí nepracoval.
To bylo pro určitou sortu lidí.
Svůj zrod zažil Tuzex v roce 1957, kdy Sověti do vesmíru vysílají
první umělou družici Sputnik a sousední NDR spouští
masovou výrobu trabantů. Hůř na tom je manželka
štrasburského starosty, která umírá při atentátu československé StB.
Na kusy ji trhá nálož v balíčku doutníků.
Je to pomsta za vznik Evropského hospodářského společenství,
předchůdce Evropské unie. StB má spadeno
i na mnichovské Rádio Svobodná Evropa.
Tam ale pumový atentát s krycím názvem Borovice odkládá.
Samotné Československo mezitím pohřbívá
prezidenta Antonína Zápotockého, kterého nahrazuje Antonín Novotný.
Díky amnestii se tak na svobodu z lágrů dostávají desítky
politických vězňů, nikoliv slavný válečný stíhač RAF Josef Bryks,
kterému po letech mučení v nacistických a komunistických
vězeních puká srdce v pouhých jednačtyřiceti letech.
Jak to vlastně probíhalo? Třeba někdo chtěl džíny.
Co měl udělat?
Měl několik možností. Když už si sehnal bony,
tu měnu, tak buď si mohl vystát frontu v prodejně někde v Praze,
kde na to byly dlouhé fronty, když přišly džíny.
Mohl si ji vystát a koupit si džíny.
Nebo pokud měl někoho známého, mohl ho požádat,
jestli by mu džíny, když vezl zásilku na prodejnu, nekoupil.
Největší rozmach zažíval Tuzex v osmdesátých letech.
Pro Čechoslováky byl tehdy materiálním rájem.
Dalo se v něm totiž sehnat skoro vše,
co bylo běžným standardem na Západě.
Tuzex měl dva referáty - dovoz a vývoz.
Nakupoval zboží jednak z celého světa
a jednak od našich výrobců, jak českých, tak slovenských,
kteří vyráběli zboží přímo pro Tuzex.
Největší část zboží, které Tuzex prodává, je z dovozu.
Přitom jde výhradně o zboží, které se nedodává na vnitřní trh.
Tuzex jeho dovoz zajišťuje sám
nebo prostřednictvím dalších podniků zahraničního obchodu.
Tuzex měl ale svého předchůdce - Darex.
Ten komunisté založili v roce 1949 kvůli tomu,
aby získali tvrdou měnu, zejména dolary a valuty.
I když se komunistický režim odstřihl od kapitalistické ciziny,
přesto potřeboval valuty na nákup západních strojů a surovin.
Jano, proč jste začala chodit do Tuzexu?
Asi situace byla taková, že na našem trhu nebylo možné
si najít oblečení, které by se mi líbilo.
Možná i také kvůli tomu, že tam zaváněla atmosféra
dálek, ciziny, kam jsme nesměli,
takže to zboží pro mě mělo i emoční hodnotu.
Já jsem v tom viděla třeba tu Paříž, Florencii,
země, do kterých jsem se později dostala,
ale tehdy jsem o nich mohla jenom snít.
Ale především musím říci, že na našem trhu nebyl
dostatek kvalitních věcí nebo nebyly prakticky žádné.
Také i velikostní systém.
Já jsem měla osmatřicítku a u nás začínala dvaačtyřicítka.
Můj muž vždycky říkal, že to je pro Věstonické venuše.
To číslování se tady odráželo.
Především to byly třeba i materiály.
Protože jsem se pohybovala v prostředí textilu,
tak jsem věděla, že naše továrny nemají
takové možnosti z hlediska kvalitních surovin,
protože se dovážela třeba nekvalitní bavlna.
Také dále z hlediska třeba pomocných prostředků k úpravě.
Ty technologie nebyly dobré.
Nakupovala jste v Tuzexu i pro svoji dceru?
Ne, protože tak bohatí jsme nebyli. Pamatuji si,
že když se nám narodila, tak můj muž přišel do porodnice
a byl strašně zklamaný, jak jsou ty děti malé.
Říkal: Kdybych si měl vybrat, tak bych šel do jiné porodnice.
Pak se na ni díval, já jsem měla komplikovaný porod.
Říkal: Nemá velký nos? Má, ale nikomu to neříkej,
ať si toho nevšimnou. Říkal: Co budeme dělat,
když bude ošklivá? Říkala jsem: Koupíme jí všechno v Tuzexu.
Jaké byly prodavačky v Tuzexu?
Já jsem vždycky měla ráda ten interiér.
Přece jenom se lišil od běžných prodejen tady.
Dneska bychom si toho možná ani nepovšimli.
Fakt to tam vonělo - v potravinách kávou,
v oddělení parfumerie zase vzácnými parfémy.
Nějakým způsobem se mi tam atmosféra líbila
a prodavačky byly většinou manželky těch funkcionářů
nebo protekční, protože to byly prodavačky de luxe,
aristokratky mezi prodavačkami. Ony se i povýšeně mnohdy chovaly.
Samozřejmě že ne všechny, ale tak jsem to cítila.
Kdo chodil do Tuzexu nakupovat?
Především tam chodili ti, kteří měli valuty.
Buď ze zahraničí, nebo tím, že pracovali v zahraničí.
Potom rozhodně ti, kteří se chtěli hezky oblékat,
měli tradici v rodině, věděli, o čem to je, měli k tomu vztah.
Ti potom sháněli bony na černém trhu
a snažili se je sehnat co nejlaciněji.
-Za kolik jste je kupovala? -Já jsem je kupovala za pět.
My se teď podíváme, co bylo právě krví Tuzexu.
Bony, bony, bony. Chcete bony? Za bůra.
-Chceš bony? -Bony nějaký?
-Potřebujete bony? -Nechcete bony?
Kdysi běžný pokřik veksláků. Dnešní osmnáctiletí ho znají
leda z dějepisu nebo z filmu Bony a klid.
Jenže jestli bony vyvolávaly nějaké emoce,
tak to rozhodně nebyl žádný klídek,
ale spíš nervy drásající zážitky při nezákonných směnách peněz.
Ale statisícům Čechů se tenhle risk vyplatil.
Bony totiž otevíraly dveře do Tuzexu.
Bony... kde se vzaly... Vzaly se... To je špatné slovo.
Bon je v podstatě slangové označení tuzexových poukázek.
Od toho se tomu říkalo bony,
protože tuzexovou poukázku nikdo neříkal.
Každopádně získat valuty nebylo jen tak.
Někdo je mohl získat od příbuzných na Západě.
Někteří šťastlivci pracovali v cizině na montážích a valuty
od cizinců kupovali za výhodný kurz pro obě strany veksláci.
Můžete vysvětlit, co to je čočka, škvára, U Klasika?
Jak to bylo třeba právě u toho Klasika? Jak to chodilo?
Veksláci z ulic zmizeli jako mávnutím proutku v roce 1990
a s nimi i vzácné tuzexové bony, které se rázem staly historií.
Skončily za vitrínou v muzeu po boku historických měn.
Co ale zbylo, jsou unikátní snímky
komunistické policie ze zátahů na veksláky.
Já bych nejprve celý problém krátce ilustroval.
Nezákonný prodej digitálních hodinek,
tuzexových poukázek, texasek a jiného zboží je problémem
nejen v Praze, ale i v jiných městech.
Děje se to před prodejnami Tuzexu. Tento jev se stal terčem
oprávněné kritiky občanů. Podívejme se tedy, jak vypadalo
úterní dopoledne v blízkosti prodejny Tuzexu v Praze 7.
Ano, to je v Holešovicích.
Podotýkám, že zvukové záznamy jsou autentické.
Čtyři sta?
Chceš za dvě stě padesát dámské hodinky?
Tady nastává vlastní akce, kdy jsou zjišťováni tito podloudníci.
-To jsou ti, co tam utíkají? -Ano.
Dá se jim říkat i podvodníci, poněvadž zboží,
které prodávají, má doslova brakovou hodnotu
a je nakupováno v zahraničí v bazarech za velice nízké ceny.
Takže kdo to od nich koupí, tak vlastně poškozuje sám sebe.
Ano. Tady vidíte, jak se zbavuje prodávaného zboží...
-To ty hodinky házejí do křoví. -Které potom příslušníci
Sboru národní bezpečnosti zajišťují.
Zajímavé plody to vydává.
O čem svědčí ty záběry komunistické policie?
Byla to čistá propaganda?
Je to na pomezí propagandy a zpravodajství.
Ty záběry byly účelově vybrány,
ale svědčí o konkrétní bezpečnostní akci.
Diváci mohou vidět, že mezi veksláky jsou hlavně Romové.
Byl to záměr?
Neřekl bych, že to byl úplně záměr
z hlediska nějakého rasismu. Abychom mohli udělat takový závěr,
tak bychom museli znát konkrétní situaci přípravy zákroku.
Mohlo jít o náhodný úspěch bezpečnosti.
Mohlo jít o dlouhodobě připravovanou operaci,
kdy fakt, že se bezpečnosti povedlo přijet na místo
ještě v okamžiku, kdy tam ti veksláci byli,
ještě než se rozutekli, navíc že se jí to podařilo
natočit v kvalitě, která byla odvysílatelná,
tak takových úspěchů bylo málo. Řekl bych, že to byla spíše náhoda.
I když to může vypadat, že komunisté tenhle nešvar tepali,
veksláky na rozdíl od politické opozice tolerovali.
I díky nim totiž snižovali nespokojenost obyvatelstva
s nedostatkovým zbožím.
Naši pracovníci vědí, jak se mají chovat
vůči těmto jevům, jak mají postupovat.
Jak mají jednat s osobami, které tuto činnost provozují.
Veksláci měli Prahu rozdělenou na zóny.
Byl mezi nimi tehdy i snad nejslavnější vekslák -
František Mrázek. Kontroverzní podnikatel,
kterého zabil před dvěma lety nájemný vrah.
Přesto někteří z jeho tehdejších souputníků dokonce tvrdí,
že pomáhali svou činností dětem v socialistickém Československu.
Kdyby vám teď někdo řekl, že můžete si vybrat
a můžete tu dobu vrátit, chtěl byste to?
Hele klídek, hlavně klídek.
Ve filmu Bony a klid hrajete pražského veksláka.
Prý je to vaše vůbec nejoblíbenější role.
Kdo vám to řekl? Nevíte. Samozřejmě.
Četla jsem to na internetu a ještě mi to říkalo pár lidí.
To je pravda.
To byl tak krásný a milý film a hlavně moje role
v tom byla fantastická, moc jsem ji miloval
a dělal jsem ji s takovou láskou, ženské nahaté, prachy, bony atd.
Vy jste veksláka hrál hodně přesvědčivě.
Jo, protože mě to strašně bavilo.
A hlavně to bylo v době před listopadem.
To byla taková první vlaštovka, když se to tak vezme.
Konec komunismu tady.
To je jednoduchý. Vybereš si kořena,
vyinkasuješ prachy na bony, řekneš, že pro ně musíš domů,
a pak vezmeš "dráhu“. Dobrý, co?
Tam je scéna v tom filmu, jak tam navezou
obrovskou kupu sněhu před Tuzex.
Ano, to bylo ve Štěpánské.
To je scéna, která je z reálného života...
To jsou právě ty příhody, které tam jsou, ty srandy.
A v tom reálu to bylo, že byl nějaký bohatý vekslák,
který si nechal navézt hromadu písku,
a pak si sedl asi v sedm hodin ráno před Tuzex,
zapálil si doutník a byl tam v křesílku a dělal, že je na pláži.
Tak tohle já úplně nevím. My jsme tam vymysleli to,
že tam mám lyže a flašku nějakého vizoura.
Trošku se to předělalo, ale základ je,
že ve Štěpánské je hromada sněhu.
Na to se mě hodně lidí ptá, kde jsme to vzali...
Já říkám, to nevím. Veksláci v tu dobu byli prachatí,
tak si vymýšleli takové blbosti.
Já si pamatuji - nám se narodila dcera.
Neexistovaly umělohmotné lahvičky, jak to děti pořád žužlají.
To bylo jenom v Tuzexu, tady byly jen ty skleněné.
To když spadlo na nohu, tak vám to zlomilo palec.
Já jsem šel do Tuzexu, to stálo asi pět bonů,
takováhle kravina. A já nadšený jsem tam vlezl
a tam stály takové dvě buchty, mladé holky,
které už to viděly. Říkaly: Hele, Skamene už jde zase vekslovat.
Já jsem se otočil a šel jsem pryč. Říkám manželce:
Běž tam ty, já k tomu Tuzexu už nemůžu.
Hele pojď sem, mladej! Nechceš bony? Klídek.
Tuzexy vlastně nebyly žádnou raritou ani u nás,
ani v ostatních socialistických zemích.
-To vůbec nevím. -Ale to já vím.
Protože my a Slováci jsme chodili do Tuzexu,
Rusové do Berjozek a Poláci vyráželi do Pewexů.
Tady, kde je dnes knihkupectví,
byl kdysi jeden z varšavských Pewexů.
Pewex, to je obdoba českého Tuzexu.
Sem mohli Poláci chodit nakupovat nedostatkové zboží za dolary, bony.
I tady před těmito obchody stávali veksláci.
V Polsku se jim říkalo "čingčaře“.
V době prázdných pultů, nedostatku zboží
a přídělového systému bylo v Pewexech za bony
nebo valuty možné koupit konzervy masa, cigarety, oděvy.
Hitem byly nápoje v plechovkách a žvýkačky s Donaldem.
Chodila sem půlka Varšavy. Měli boty, košile,
švýcarské hodinky, hromadu zboží.
Nic jsme nemohli koupit, nic se nedalo sehnat.
Miliony Poláků z předválečné i poválečné emigrace posílaly
příbuzným do Polska valuty. Pro hospodářství zadluženého
komunistického Polska byly dolary získané v Pewexech
slušnou finanční injekcí pro splácení dluhů.
Prakticky každá rodina měla někoho v zahraničí.
V osmdesátých letech bylo v Polsku hodně dolarů.
Vodka, sladkosti, parfémy, to vše bez fronty.
Kromě Pewexu byly v Polsku i obchody Baltona,
kde mohli nakupovat jen ti, kteří dokázali,
že pracovali dlouhodobě v zahraničí.
Obchody fungují dodnes na polských letištích.
Jestliže Polsko mělo Pewexy a Československo zase Tuzexy,
v NDR komunistická vláda získávala tvrdou měnu v Intershopech
a Maďarsko v Intertouristu. V Rumunsku a Bulharsku
se prodávalo zboží za poukázky v Comturistu a Corecomu,
v Sovětském svazu pak v Berjozce. Systém byl všude stejný,
tudíž pro většinu obyvatel finančně nedostupný.
Jak vás to napadlo,
použít slovo Tuzex jako část názvu vaší cestovky?
Bylo to v návaznosti na minulost.
Já už se několik let zajímám o veterány.
Přece jenom značka Tuzex tady působila v minulosti
nějakých pětatřicet let až do roku 1992.
Přišlo mi zajímavé ji malinko obnovit a využít potencionál toho,
že přece jen mezi lidmi je známá a nějakým způsobem něco znamenala.
To jste si takhle klidně mohl vzít to logo a použít ho?
Dá se říci, že vůbec než jsem začal o tom přemýšlet,
jestli Tuzex ano nebo ne, tak tomu předcházelo
asi půlroční obíhání úřadů a institucí.
Hlavně jsem se zajímal o to, jestli v dnešní době Tuzex
nějakým způsobem někdo využívá nebo ne.
Při té příležitosti jsem zjistil, že ochranná známka Tuzex
je k době, kdy já jsem o tom začal uvažovat, volná.
Mě to asociovalo k tomu, že když je volná,
že bych ji mohl využít a získat sám pro sebe.
V tom je kouzlo toho, že z ničeho nic ze dne na den
jsem se vlastně stal majitelem Tuzexu.
Ne všichni lidé na dobu komunismu rádi vzpomínají.
Nemůže to naopak vaše zákazníky odradit?
Já jsem se toho bál, jestli nebude trošku asociace
minulé doby s dneškem tomu vadit.
Když jsem se setkal se zákazníky, tak zatím byly reakce pouze kladné.
To je vlastně takový můj impuls toho samotného Tuzexu.
Tohleto auto bylo prvním majitelem koupeno v Tuzexu
a já jsem se k němu dostal náhodou před několika lety.
Když jsem zjišťoval jeho historii, tak mimo jiné jsem zjistil,
-že ten původ tam je. -Z jakého roku to auto je?
-Tohleto je z roku 1987. -Kolik to auto stálo?
Ve své době tohleto auto stálo kolem 17 000 tuzexových korun,
což ve své době bylo plno peněz. Auto se sice dalo koupit
běžně i na volném trhu, ale tam to bylo na pořadník.
Tuzex znamenal, že pokud člověk měl náležitý obnos bonů,
tak si ho mohl odvézt ze dne na den.
To byl exkluzivní model škodovky, který se dal sehnat nejlépe tam.
-Já si sednu. Můžu? -Ano.
Voní Tuzexem.
Jak vůbec na tu dobu, kdy Tuzex existoval, vzpomínáte?
Já díky tomu, že jsem byl vlastně malý,
tak mám vzpomínky spíše mlhavé. Nebyla doba zrovna jednoduchá.
Negativ bylo víc než toho pozitivního.
Díky mému věku, ve kterém jsem to zažil,
jsem neměl možnost zažít to negativní,
ale spíš jsem vnímal to pozitivní, že jsem přišel do toho obchodu,
kde bylo všechno, regály byly plné
a já jsem si mohl vybrat, co jsem chtěl.
Najednou jsem přišel a bylo všechno.
Všechno má svůj konec a ten potkal i Tuzex.
Proč se podniku s tolika pobočkami a takovým majetkem nedařilo?
Svou roli sehrála konkurence.
Likvidaci společnosti Tuzex schválili
na dnešní mimořádné valné hromadě její akcionáři.
Společnost poté, co pozbyla své bývalé výsadní postavení,
skončila ve stamilionových ztrátách.
Tuzex byl pro mnohé symbolem komunistické éry.
Vaz mu ale zlomila devadesátá léta,
tedy hlavně neschopnost splácet příliš velké úvěry,
a tak skončil v likvidaci přesně před jedenácti lety.
Celá ta organizace, která byla poměrně velká,
nebyla zvyklá na to, že by se měla prát o zákazníka,
že by měla nějaké konkurenty, se kterými by musela soutěžit.
Proč si tedy Tuzex neudělal nějakou skvělou reklamu,
nezměnil image společnosti a nepokusil se to nějak zachránit?
Tak já myslím, že pokusy o záchranu tam každopádně byly.
Ale teď je otázka, kdy přišly a jak byly úspěšné.
Lidé ani za čtyři pět let nevěděli, že v Tuzexu už v té době
neplatí žádné bony, ale že se tam dá nakupovat v korunách.
Jestliže ještě v roce 1988 měl Tuzex obrat 250 milionů dolarů,
o deset let později jeho ztráta představovala 120 milionů korun.
Kde se stala chyba? Na to jsme se chtěli zeptat
posledního generálního ředitele Tuzexu,
dnes starosty pražské části Březiněves Jiřího Haramula.
Marně. Rozhovor nám neposkytl.
Co mohlo Tuzex zachránit, kdyby...
To je takové, co by kdyby... Po bitvě je každý generál.
Rozhodně velmi rychlá reakce a komunikace se zákazníkem,
že jsme tady teď, že je tady organizace,
která pořád nabízí kvalitní značkové zboží
za relativně rozumnou cenu. Ale to se bohužel nestalo.
V lidech pořád, což je celkem pochopitelné,
převládalo z té totality to, že Tuzex je něco nedostupného,
pro normální lidi nedosažitelného. Tato image Tuzexu bohužel zůstala.
Skryté titulky: Věra Kotlínová Česká televize, 2008