Tanec, láska, dobrodružství. To všechno jste i před rokem 1989
mohli prožít díky jednomu večeru na diskotéce.
I po letech si určitě vybavíte zážitky z míst,
kde hrálo a tancovalo. Jména a tváře těch,
kdo diskotékám kralovali, už možná stěží, a přitom nejsou nezajímaví.
Právě naopak. Dnešní Retro si posvítí na tehdejší diskžokeje.
Povíme vám, kdo vlastně byl diskžokej.
Já jsem vždycky to bral tak, že diskžokej je člověk,
který má úžasnou hudbu.
Připomeneme si hudbu, kterou diskžokejové hráli.
Klišé, je to klišé, kolovrátek. Nic nového to nepřináší.
Je to jenom hra s těmi povrchními symboly a s klišé.
Prostřednictvím diskžokejů nastavíme zrcadlo době.
Když budete s námi spolupracovat, dostanete trvalou výjezdní doložku.
Vy přece potřebujete jezdit do toho Berlína. Oni věděli vše.
Potřebujete jezdit do Německa kupovat si desky.
Řekneme vám, jak se na diskotékách žilo a co se nosilo.
My jsme měli takové mikiny, různě kostkované a zajímavě řešené,
které se do té doby nenosily.
Vůbec poprvé mohli jít mladí lidé na diskotéku v roce 1967 v Praze.
Nebylo to ale nic v duchu klidných čajů o páté
ani ve stylu současných divokých party. Bylo to něco mezi.
Své o tom ví vůbec první diskžokej v Československu,
za kterým se vypravil náš reportér Tomáš Voženílek.
Pavlu Černockému se oprávněné říká táta diskoték v Československu.
Diskotéku viděl poprvé v západním Německu a řekl si,
že by to u nás mohlo fungovat.
Zašel proto za začínajícími hvězdami Šimkem a Grossmannem.
Šel jsem za Slávou a říkám mu:
Co kdybychom udělali diskotéky? Co diskotéky? Co to je?
Já říkám: To se pouští desky a tancuje se.
Říká: To je blbost, na nějaké desky nebude nikdo tancovat.
Ale víš co, jestli chceš, zkusit to můžeme.
Přijď do Slávie, kde se scházeli s Jirkou, a popovídáme si o tom.
Já jsem mu tam vysvětlil, co to je diskotéka.
On říkal: Mně se to teda nezdá, ti řeknu, jak to chceme udělat.
Není problém, máme tady zpěvové bedny,
takže můžeme použít aparaturu, na kterou hrají kapely.
Začali jsme shánět gramofony, takže jsme měli vymontované šasi
v dřevěných bedýnkách z různých hudebních skříní.
Ještě kamarádka mi půjčila druhý gramofon.
Tak jsme postavili dva gramofony, zapnuli jsme zesilovací přístroj
zvaný placka, který měl dva vstupy a na mikrofon,
a z toho jsme dělali první diskotéku.
Ten Sláva se tomu bránil, ale ještě víc se tomu bránil Jirka Grossmann,
který tomu vůbec nevěřil, že by se něco takového
jako diskotéka mohlo udělat, ale Jirka nakonec podlehl tlaku Slávy,
který byl vždycky takový modernista,
a tak jsme tu diskotéku udělali. A ti lidi skutečně přišli.
Byl tam nával, tehdy vstupný bylo tři, čtyři, pět korun.
Tak to byla pohoda.
Datum: 3. listopadu 1967.
Místo: Klub Olympic ve Spálené ulici.
Atmosféra? Lidé stáli a rozpačitě se dívali kolem sebe.
Vychovaní odpoledními čaji, svázaní a stydliví.
Já jsem začal být z toho nervózní a říkám:
Slávo, co dělat? Ti lidé netancují, ač jsme říkali pojďte tancovat.
Všichni se báli, všichni se styděli tehdy na té první diskotéce.
To si pamatuji opravdu jako dneska. A tak jsem říkal:
Hele, víš co, Slávo? Uděláme takový trik.
V tomhle národě jak je něco zadarmo, tak to funguje.
Nabídneme lidem volné vstupenky. Tak jsem říkal:
První tři páry dostanou volné lístky na příští diskotéku.
Chvilku ještě čekali a pak se osmělili první.
Kluk s holkou šli tancovat, druhý, třetí...
Ty si kluci pamatovali, ti dostali volné lístky.
Potom se naplnil parket a pak už začala diskotéka.
Sociologická sonda - atmosféra na sklonku 60. let -
publikum není vyhraněné a hltá všechno, na co může tancovat.
Změna přichází brzy, už v sedmdesátých letech.
Diskofilové se rozdělují na komerčáky a hardrockové fandy.
V letech osmdesátých na parket nastupují veksláci.
Já nevzpomínám moc rád na ty poslední diskotéky,
protože to byla doba, kdy jsem dělal diskotéky na Štvanici,
což už byl vysloveně vekslácký podnik, dalo by se říci.
To bylo vysloveně o penězích, kdy jsem hrál muziku,
kterou jsem nechtěl hrát, ale mě to už hodně přestávalo bavit
a už jsem se jenom těšil, až začnu dělat něco jiného.
Diskžokej Pavel Černocký proto asi navždy zůstane
ve vzpomínkách nejraději na přelomu 60. a 70. let.
A možná ještě dál. Ze všech interpretů,
které kdy hrál, miluje nejvíc Elvise.
Já mám rád toho starého Elvise.
Tady zrovna ty nejoblíbenější nemám, ale tady vidím...
Podle stupně obnošení je vidět, že to je pravá vinylová deska.
Úžasné.
Tohle je přibližně rok 1956.
Teď malá odbočka. Pán, se kterým si budu povídat,
sice diskžokejem nikdy nebyl, ale na diskotékách jsme ho,
a teď mi odpusťe ten výraz, prostě žrali.
I já patřím mezi jeho exfanynky.
Dneska večer máme doma diskohrátky.
Jo dneska večer máme diskohrátky.
Na diskotékách se hrály naše písničky a hrají dodnes.
A občas i dodnes jsem hostem.
Já se přiznám, že zpívám většinou živě.
Nenávidím playback. Na diskotékách je to vždycky problém,
protože diskotéková aparatura nemá vůbec takzvaný hall.
Takže je to natvrdo pro moderátora, teda diskžokeje.
Je to prostě bez nějakého upraveného hlasu,
takže se zpěvákovi na diskotékách bez hallu zpívá docela těžce.
Ale atmosféra na diskotékách vždycky byla perfektní,
takže to ani nevadilo.
Když jste se objevili na nějaké diskotéce s Petrem Kotvaldem,
tak co dělaly fanynky?
Období, kdy jsme byli s Petrem, tak to bylo úžasné.
To bylo období absolutní slávy. To prostě se těžko dá popsat.
O tom by měl hovořit někdo jiný než my.
To by smrdělo samožerstvím. Ale bylo to úžasné.
Fanynky nás pronásledovaly od rána, co jsme se probudili,
do té doby, kdy jsme usnuli. Bylo to úžasné období.
Majdalenka, Apolenka s Veronikou a taky Věrka, Zdeňka,
Majka, Lenka s Monikou. No jasně - Klára, Ančí,
Bára, Mančí, už nevím čí, to všechno byly
holky z naší školky senzační.
Jé, jé, jé, kdepak ty fajn holky jsou?
A kde maj hračky svý,
ty naše lásky tříletý.
Co se tenkrát vůbec nosilo na diskotéky? Jak se lidé oblékali?
Tak přiznám se, že my jsme vlastně
díky návrháři Pepíku Klírovi, který dnes je slavný v celé Evropě,
i trošičku malinko určili směr na diskotékách.
My jsme měli takové ty mikiny, různé kostkované
a zajímavě řešené, které se do té doby nenosily.
Byli jsme v džínách nebo bílých kalhotech,
v těch plátěných, doktorských, a v teniskách.
Kdo se vám vybaví při vyslovení televizního sloganu
ostrý obraz a dobrý zvuk? Hádáte správně. Miloš Skalka.
Na jeho diskotéky plné melodických hitů
se chodilo třeba do legendárního Déčka na Vinohradech.
S Milošem Skalkou scházíme po Vinohradské třídě ke klubu,
kde na taneční muzice vychoval dvě generace
od roku 1969 do roku 1990. Zatímco vzpomínky zůstávají,
tato diskotéka je slovy Petra Kotvalda v tahu.
Tady byly fronty vlastně až tamhle nahoru,
kde byl dříve autosalon. Tady se fronta točila.
-Tohle byly větrací šachty. -Tam někde hrál Miloš Skalka?
Ano, tam někde hrál Jakub Jakoubek, Pavel Černocký, Miloš Skalka.
To bylo hrozně problematické, protože třeba když jsme přetáhli
a byly tři hodiny ráno, tak policie z průduchů slyšela,
že se tam něco děje, a už tam byli i se svými psy.
-A vy jste zažil policejní zátahy? -To bylo každou chvíli.
Jak vypadaly? Jak probíhaly?
Probíhalo to velmi zajímavě, protože vždycky se v tom klubu,
který byl intimní a nerozsvícený, rozsvítila světla úplně naplno.
Museli jsme stáhnout kompletně muziku, tedy šavle dolů
a docházelo k tomu, co už dneska neznáme.
Byla kontrola občanských průkazů.
Kdo měl občanský průkaz, tak vyhrál.
Kdo ho neměl, tak odcházel s policií a vracel se za hodinu,
za dvě anebo se vrátil až na příští diskotéku.
Miloš Skalka taky odcházel s policií?
Nás nekontrolovali, což bylo zajímavé.
Navíc to bylo strašně zvláštní, protože většinou dívky,
které neměly občanské průkazy, a takhle narychlo se rozsvítilo,
tak prošly šatnou, kterou jsme měli vzadu
za diskotékovým pultem, schovaly se pod ten pult
a ty policajty vůbec nenapadlo, že by tam někdo mohl být schovaný.
S Jakubem Jakoubkem jsme i pár duší tímto způsobem zachránili.
Smutné je, že ten klub fungoval od roku 1969 do roku 1990.
Potom majitel objektu z důvodů lukrativních pronajal
tyto prostory bankovnímu domu. Tím slavná diskotéka zanikla.
Tady byl diskotékový pult.
Tady jsem si pouštěl vinylové desky.
Tady všude kolem nebyla sedadla, nebyly stolky.
Byl tady taneční parket a tady se opravdu
poctivě tancovalo o odpoledních, takže to byly vlastně
takové diskotékové odpolední čaje, což dnes mi připadá nemyslitelné.
A další diskžokejská poloha Miloše Skalky.
Od roku 1989 moderátor rozhlasového pořadu Noční proud.
Spolu se svými kolegy způsobil, že možná i vy dodnes tančíte,
nikoliv na diskotéce, ale u rádia.
Bylo to, myslím, hrozně fajn. Hráli jsme z vinylových desek.
Tehdy tam byl jen jeden CD přehrávač,
ale my jsme v té době neměli kompaktní disky,
takže jsme hráli z klasických vinylů,
ať už ze singlů nebo z elpíček, a samozřejmě z klasického Studeru,
kde byly nahrány některé domácí novinky.
Bylo to úžasné v tom, že poprvé jsme hráli
bez předem schváleného scénáře. A to jak hudba nebyla schválená,
tak mluvené slovo nebylo schválené, což bylo v té době
na tehdejší stanici Hvězda absolutní novum.
Proč si myslíte, že diskohudba osmdesátých let měla takový úspěch?
Já si myslím, že to byl hudební doprovod
k nějakému útěku z reality, k odvázání se a k tomu,
že lidi šli někam opít se a někoho sbalit.
Stejně jako dneska. Myslím si, že se ten důvod moc nezměnil.
Tenkrát dospívaly silné ročníky, tady těch lidí bylo hodně
a bylo hodně míst, kam chodili pařit.
Co bylo na té disko hudbě dobré a co byste jí vytkla?
Já nemůžu za sebe říct, že by to bylo pro mě nějak úžasně dobré.
To je asi jako kdybyste se ptali někoho, kdo se zabývá literaturou,
jak se mu líbily jaký harlekýnky. Uznávám to.
Samozřejmě kapely jako Abba nebo Depeche Mode mají svůj význam,
ale že bych řekla, že bylo něco skvělého
na Krokách Františka Janečka, asi ne, to ode mě neuslyšíte.
Ale zase se na to dobře tancuje.
Je přece spousta kapel, na které se dá taky tancovat
a hudebně za něco stojí, jsou zajímavé nebo jsou nové.
Já myslím, že to není jediné kritérium,
že to má nějaký rytmus, že tam někdo zapnul
toho automatického bubeníka a ten ťuká.
To přece nemůže být jediné kritérium. Hudební.
Chodila jste v té době na diskotéky?
Byla jsem tam asi třikrát zatažená a většinou jsem teda dost trpěla.
Já jsem byla náročný posluchač a v podstatě už ten pobyt
na diskotéce mi činil jisté utrpení.
Zažila jsem to, viděla jsem to, párkrát jsem byla.
Byla jsem v Srdíčku, byla jsem ve Slováči.
Byla jsem v podniku, který byl na Výstavišti.
Teď si to jméno nepamatuji. Možná Fontána, ale přesně nevím.
Ale nemůžu říct, že by mě to lákalo jít tam znova.
Spíš že mě tam někdo tahal, nějaké kamarádky, spolužačky.
Pojď s námi na disko. Vím, o čem to bylo zhruba,
nebo jsem tu muziku slyšela jinde, ale nebyla jsem
pravidelnou návštěvnicí diskoték. Rozhodně ne.
Tak přesně takhle jsem se v 80. letech malovala,
když jsem vyrážela na diskotéku.
Myslím, že je to pořád stejné. Holky se chtějí líbit i dnes.
My vás teď pozveme na taneční parket 80. let
a potom se vypravíme na současnou diskotéku.
Svěží vítr na diskotékách v 80. letech přinesl
muž s fotbalovou duší a kontem s odehranými
5 500 diskotékami - showman Petr Salava.
Já jsem od začátku své diskotékový kariéry
byl známý tím, že jsem měl s sebou vždycky hodně nosičů,
ať už to byly singly, elpíčka ve své době nebo dneska ještě
když občas hraju, tak samozřejmě spousty cédéček,
a to proto, že mám rád výběr, mám rád,
když můžu zareagovat na to dění nebo na hudební vkus publika.
Tehdy jsem věděl, že pokud budu hrát někde mimo Prahu,
že musím mít s sebou určité rockové pecky,
které zaručily úspěch. Praha byla spíš postavena
na italských diskotékových hitech, ale já jsem vždy s sebou měl vše.
A jak rozdílná atmosféra byla na diskotékách
v Česku a na Slovensku?
Zásadní rozdíl mezi diskotékami v Čechách, na Moravě a na Slovensku
byl v tom, že na Slovensku se hrála vždycky víc jakoby černá muzika.
To znamená hráli funky, hráli soul, což se třeba tady moc nehrálo.
Vlastně nám to ti kolegové vysvětlovali, že to je proto,
že tam je vliv z Maďarska. Maďarsko bylo docela velmocí na tu dobu,
nejenom jako rockové kapely, ale i tam se vlastně hrála
tahleta muzika, takže naši kolegové ze Slovenska,
protože já jsem hrával i v Žilině, v Košicích, všude možně,
tak tam hráli hodně černou muziku.
-Járo, kam jdeš? -Do Amfory.
-Co je tam dnes? -Diskotéka.
-Járo, kam jdeš? -Do Amfory.
-Vem mě s sebou. -Tak pojď.
Půjdem spolu, bude nám hej.
Až začnou hrát skvělí chlapci...
Mají pomádu, krátký vlasy.
Jak se vlastně tehdy bavili a dneska, kdybyste to měl srovnat.
Já bych řekl, že se bavili líp než dneska.
Diskotéky byly takový únik. Pravda je, že když se točily klipy,
ať už to bylo k písni Hej, pane diskžokej
nebo jakákoliv písnička, která se točila,
tak tam byl kompars, který byl velice přísně veden.
Pamatuji si, že obcházel produkční a na stole nesměla ležet
žádná lahev s alkoholem, dokonce ani s pivem.
Tak si představte diskotéku, která je postavena na limonádě.
Já si myslím, že to, co vidíte v těch klipech,
je naprosto nereálné. Ty diskotéky žily.
Tam, kde se nesměl podávat alkohol, tak se podával tak,
že se to ředilo přímo do těch vod, limonád a kofol.
Hej, pane diskžokej, moc na něj nekoukej.
Táhne jí na dvacet, máš desky obracet.
Písnička vznikla v roce 1986. Co se v tomto roce také událo?
Při nejhorší jaderné katastrofě v dějinách explodoval a začal
hořet čtvrtý reaktor jaderné elektrárny v Černobylu na Ukrajině.
Nobelovu cenu za mír získal Elie Wiesel, židovský spisovatel
a dramatik, mj. spoluzakladatel konference Fórum 2000.
Zemřel básník, prozaik a spisovatel Jaroslav Seifert,
rovněž nositel Nobelovy ceny. Britská skupina Queen
vydala album A Kind of Magic, obsahující stejnojmenný hit.
Narodila se budoucí hvězda zpěvačka Aneta Langerová.
Našel jsem si tady článek z tehdejšího Mladého světa,
který popisuje akci, která se jmenovala Maxidisko.
To byl můj nápad, kdy jsme ještě s kolegou Zdeňkem Vrbou
v hale Rondo v Brně připravili diskotéku,
kde bylo šest tisíc tančících, což bylo na tu dobu neuvěřitelné.
Jaký slogan používal Petr Salava na začátku svých diskoték?
Vážení přátelé, dámy a pánové, dobrý večer.
Dobrý večer vám všem, dobrý večer každému zvlášť.
A nastal převrat.
Nejen na politické scéně, ale také na diskotékách.
Za zahraniční muzikou už diskžokejové nemuseli
na burzu nebo za známými do světa.
Diskotéky přestaly být díky příchuti zakázaného
vzrušujícím místem. Diskžokeje vystřídali dýdžejové
a také překvapivě dýdžejky. Oproti svým starším kolegům,
bavičům a mistrům mluveného slova, jsou mlčenlivější a soustředěnější.
Diskotéky už jsou na mnoha místech party
a alkohol vystřídala extáze.
Zatímco tehdy dýdžejové měli gramofonové desky,
které si sháněli různě buď na různých burzách,
nebo pokud měli možnost, tak jim dovezli ze zahraničí.
Tak dnes my máme díky technologiím možnost stahovat hudbu z internetu.
Máme možnost hrát z klasických vinylových desek,
z cédéček, hrát z počítače. Příprava je u každého jiná.
A máte neomezené možnosti. Nic není zakázané.
Samozřejmě ano. Díky technologiím máme
neomezené možnosti a je daleko větší možnost kreativity,
než byla dřív. Já myslím, že lidi právě na té hudbě mají rádi,
že tam nejsou ty přestávky, protože ono to vlastně...
Ten dýdžej má nějaké třeba hodinové vystoupení
a tu atmosféru nějakým způsobem nabaluje.
Kdyby to přerušoval nějakým povídáním do toho,
tak by ta atmosféra mohla spadnout,
protože ta taneční hudba je právě o tom rytmu.
Kdo na mě chodí? Jaké mám publikum?
Já myslím, že teď už starší, což mi dělá dobře.
Že už chodí na mě lidi starší, myslím třeba dvacet dva a výš.
Že už to nejsou takovi ti duracellové,
králíčci duracellové, i když ti jsou taky fajn.
Já to nehodnotím, ale přece jenom starší lidi
většinou už tam jdou se pobavit a znají tu hudbu
a nějakým způsobem jsem na ně naladěná líp
než na ty mladé, kteří přece jenom ještě
hodně experimentují, hlavně aby to bylo rychlé,
aby se do toho pořádně bušilo, ale je to různé, je to různé.
Zdá se, že tu dneska nikdo nejde spát.
Šlágry stokrát ojetý.
Pánů diskžokejů sedm akorát, all stars diskotým.
Diskžokejové. Brali od 80 do 400 korun za večer.
Ovlivňovali náš hudební vkus a určovali módní trendy.
Režimem na jedné straně trpěni a podporováni,
bavili přeci mládež, na straně druhé neustále
provokováni kvůli opatřování muziky a kdykoliv na odstřel.
K tomu všemu lákáni do služeb StB.
Já si dodneška myslím, že ten, kdo nechtěl spolupracovat
s StB a dneska říká že musel, tak se vymlouvá.
V osmdesátých letech to takhle nebylo.
Ta nabídka spolupráce přišla při každém skoro tom
řekněme výslechu nebo - jak se tomu říkalo -
informativní pohovor, nevím. A myslím si,
že když to člověk nepodepsal, tak udělal dobře.
Takže jestliže jsem to nepodepsal, tak jsem nepochybně udělal dobře.
Na mě nikdo takovýhle tlak nevyvíjel.
Asi jsem pro ně v té době nebyl tak zajímavý.
I když se z diskoték staly party a s diskžokejů dýdžejové,
vlastně se zas až tolik nezměnilo.
Diskotéky tady byly, jsou a budou.
-A na tom se nic nezmění. -Nech už toho a pojď tancovat.
Skryté titulky: Věra Kotlínová Česká televize, 2008