Lidová veselice a světská zábava. To byly od nepaměti poutě.
Lidé se na nich bavili a veselili, a to i ve chvílích,
kdy situace v naší zemi nebyla zrovna růžová.
Největší a nejznámější poutí u nás je matějská.
Když se v Parku kultury a oddechu začnou rozbalovat první stánky
a atrakce matějské pouti, je to to nejvýmluvnější znamení,
že se blíží jaro.
Houpačky a kolotoče, střelnice i stánky s perníkem.
Desítky nejrůznějších lákadel se v sobotu proměnily v ráj dětí.
Seznámíme vás s mužem, jehož kolotoče zažily válku i komunismus.
Tady byly srazy za komunistů, pionýři, všelijaké oslavy.
Připomeneme si historické pozadí matějské pouti.
Svatý byl přitom,
protože většinou poutě byly tam, kde byly kostely.
A jednu z atrakcí navštívíme s celebritou,
která o matějské zpívala.
Je to zvláštní pocit a hlavně taky trochu příjemný,
protože jsem vlastně taky něčím přispěla k matějské pouti.
Aspoň písničkou.
Dobrý den. Můžu se vás zeptat, proč jste přišla na matějskou?
Protože tady mám dva vnuky.
-V čem se to tady změnilo? -Podle mě v ničem.
Kdyby byly lepší atrakce a víc zážitné,
tak bychom dali extrém.
Proč se matějské říká... To je asi něco s Matějem, že jo?
Dneska je Matěje? Nebo něco takového? Já nevím.
Muž, kterého vám teď představíme, je s poutí spjat stejně silně
jako matějská s Výstavištěm. Když se na tohle místo,
a tenkrát to byl Park kultury a oddechu Julia Fučíka,
matějská stěhovala, pozoroval vše svýma tehdy ještě dětskýma očima.
Už jeho prarodiče vystupovali v ochotnickém divadle
a vodili loutky. Otec koupil jeden z prvních řetízáků na elektromotor.
Ve dvousetleté rodinné tradici pokračuje i Karel Helfer s rodinou.
Mimochodem pochází z 18 dětí.
Můj brácha se narodil v Brandejse,
další brácha v Lovosicích, další brácha v Litoměřicích atd.
To se jezdilo tenkrát.
Do Parku kultury a oddechu Julia Fučíka se malý Karel
stěhoval ve stejném roce jako matějská.
A co si při vzpomínce na tu dobu vybavuje?
Bylo to zkrátka krásnější, tady je pustina, když to vezmete.
Tady jsou haly, tady tenkrát bylo plno stromů.
Tady jsme si hráli na schovávanou.
Na sklonku 70. let se Karel Helfer oženil a začal podnikat.
I když podnikání možná není to pravé slovo.
Tenkrát jsme byli zaměstnaní, jak rodiče, tak sourozenci,
švagři a celá rodina jsme byli zaměstnaní pod PKO,
Park kultury a oddechu Julia Fučíka.
Ty atrakce byly naše vlastní. Oni nás k tomu zaměstnali.
My jsme byli zaměstnaní a peníze si brali.
Byly kasírky a to si bral stát a my jsme byli na výplatě.
My jsme dostávali měsíční plat za naše vlastní atrakce.
Dneska už možná můžeme říci, kolik jste si tehdy vydělávali.
Málo, to nebyly žádné velké peníze. To byly výplaty.
Tak kolik se bralo tenkrát?
Tisíc korun, dvanáct set, patnáct set měsíčně.
Tenkrát se bralo, myslím, pět korun na autodrom.
Ale abychom teď zvyšovali ceny, vůbec nezvyšujeme ceny.
Takže osmkrát jste zvýšili cenu.
Podle platů, že jo. Jak se zvedaly platy lidem,
tak se to muselo zvedat, podle režie a tak dále.
Tady ta lochneska je stará asi osmdesát roků.
-Kde se vyráběla? -Ve Staré Boleslavi.
Pak byli další výrobci. To byl třeba pan Hanuš.
Ten vyráběl zvonkové dráhy.
Pan Antonín Staubert kupoval zvonkové dráhy
a dělal z toho lochnesky.
Takhle to člověk dělal na koleně, ty atrakce.
Kolotočáři si o dovozu zahraničních atrakcí mohli nechat jenom zdát.
Neexistovalo. Ta doba to nedovolovala vůbec.
Dneska si můžete dovézt, co chcete.
Dneska si zajedete třeba do Spojených států amerických,
a dovezete si atrakci, která tady nebude mít konkurenci.
My jsme v parku byli několikrát a vždycky tam bylo veselo.
To bylo každý rok, co si pamatuji.
Den tisku, Den Rudého práva tenkrát...
Toho bylo hodně.
To sem přijížděly autobusy. Já nevím, pět, šest, osm autobusů.
Vystoupili už holky, kluci, že jo, omladina, v krojích,
šátky červené kolem krku a bylo to líbivé.
Já jsem si kolikrát sám sedl a koukal jsem se na to představení.
-Bylo to krásné, bylo to pěkné. -A pak šli na vaše atrakce.
Jasné, bavili se, bavili se, pustili chlup, pustili peníze.
Nutila vás třeba strana do něčeho, abyste podepsal spolupráci
nebo abyste byl ve straně, a potom tady mohl v pohodě provozovat...
Taky to bylo, taky se to zkoušelo na moji osobu.
Ale já jsem byl nestraník celý život a jsem.
Hlídám si svoji rodinku a svoji cestu, takovou tu zlatou cestu.
Poutní oslavy svátku svatého Matěje jsou prý staré více než 400 let.
A proč je s poutí spjatý Matěj? Vysvětlení existuje mnoho.
Matěj je patronem stavebních řemeslníků a cukrářů.
Svatý Matěj má být předzvěstí jarního počasí.
U Matěje, tedy u kostela svatého Matěje v Dejvicích,
kdysi slavná pouť probíhala. Od roku 1963 se koná
v Parku kultury a oddechu Julia Fučíka.
Které události se v roce 1963 také staly?
Do výšky mnohonásobně větší, než dosahuje ruské kolo,
se dostala Valentina Těreškovová, první žena světa ve vesmíru.
Byla vyslána Sovětským svazem. Douglas Engelbart vynalezl
ve Stanfordském výzkumném institutu počítačovou myš.
Narodil se budoucí mistr světa v šachu Gari Kasparov.
Na následky atentátu zemřel
americký prezident John Fitzgerald Kennedy.
Dalším hostem Retra je sociolog Vladimír Dubský.
Zažil vesnické poutě, matějskou v Dejvicích i tady na Výstavišti,
kde byl naposledy v roce 1988.
Po dvaceti letech se před naší kamerou projel
na legendárním ruském kole a má co srovnávat.
Před dvaceti lety si na kolo vyjel s dětmi, dnes s retro týmem.
Pohled na Prahu taky krásný, ale dneska je hezčí,
protože domy jsou natřené různými barvami, nové střechy.
Takže je to pestřejší, je to veselejší.
Babička moje chodila tenkrát do Bozkova na pouť.
To se šlo nejdřív do kostela na mši.
Pak tam byla zázračná voda požehnaná panem farářem.
Lidé si ji brali do lahví domů. Tohle postupně zmizelo.
Takový ten náboženský náboj zmizel a stalo se to spíš
institucí odpočinkovou a zábavnou. To byla druhá červencová neděle,
vždycky si pamatuji. To přijeli kolotočáři.
Měli malý kolotoč, který se poháněl lidskou silou.
To se šlapalo. A pak tam byly malé houpačky,
jako jsou tady, a řetízák. Víc toho tenkrát nebylo.
Pak nějaké stánky s cukrovinkami nebo různí obchodníci
a řemeslníci tam prodávali různé věci.
Na venkově si lidé kupovali i látky, šaty,
takže to je obrovský rozdíl, ta matějská.
Bylo to super! Přesně jak jsem si to představoval.
A jak sociolog hodnotí složení lidí
a atmosféru na pouti před rokem 1989 a dnes?
Rozvrstvení, bych řekl, je stejné. Podívejte se kolem.
V tom rozdíl není vidět.
I to, co lidé nakupují, jak se baví, je stejné.
Celá levá část, to jsme viděli úplně super moderní věci
důstojné 21. století.
Když si představím, že jsem sem chodil s dětmi,
a to jsme na to vždy měli stokorunu nebo maximálně sto dvacet korun,
tak to bychom měli dnes jednu atrakci.
Ale to už tak finančně vypadá
a odpovídá celému tomu finančnímu chodu.
Víte, co mají společného Iveta Bartošová a matějská pouť?
Přece Radovánky!
Dvaadvacet let starou písničku, jejíž text je aktuální i dnes.
PÍSEŇ
Na matějské pouti já to dobře znám.
I když je tam velký mumraj, snadno najdeš mě tam.
U zvonkové dráhy ráda poslouchám,
jak ty zvonky umí zpívat, přijď si poslechnout sám.
Radovánky, to si líbit vždycky dám.
Radovánky, tam, kde jsou, tam pospíchám.
Vy jste v roce 1986 tady točili videoklip k písničce Radovánky.
-To je strašně dávno. -Pamatujete si na to?
Samozřejmě trošku si na to pamatuji,
protože od té doby těch televizí bylo hodně.
Nebyla to jediná televize tady na matějské,
takže jsem tady toho už točila hodně a už si
ani přesně nepamatuji, jak ten klip vypadá.
Myslím si, že na videoklipy bylo víc času, než je dnes.
Dnes se musí videoklip většinou natočit během půl dne
nebo jednoho dne podle toho, kolik je na něj financí.
Dřív jsme takový videoklip točili třeba i tři dny.
To muselo být příjemné tři dny strávit na matějské pouti.
Já už si fakt nepamatuji, jak dlouho jsme tady byli.
Myslím si, že to byl jeden den.
Radovánky, to si líbit vždycky dám.
Když jste natočila Radovánky, chtěla byste třeba i žít
takový ten kolotočářský život, jezdit v maringotkách.
Já ho v podstatě žiju, i když nemám maringotku,
ale normální auto, protože můj život je trošku kočovný,
takže hotely, zájezdy, neustále na cestách.
Je to tomu trošku podobné, ale takhle bych žít nechtěla,
-tímhle kočovným životem. -Proč ne?
Vždyť se podívejte, v čem bydlí. To jsou paláce na kolečkách.
Je pravda, že mám ráda dovolenou v karavanu.
Tak proč ne... Ale ne celý život.
V strašidelném zámku můžem se tak bát.
Pak mi koupíš srdce z lásky, jen co dostanu hlad.
To je krásné. Děkuji moc. To je nádherné.
Mějte se pěkně a někdy příště na matějské.
Papa!
Matějská i jiné poutě byly, jsou a doufám, že i zůstanou místem,
kde se lidé setkávají a baví.
Bez ohledu na to, co se děje za jejich bránou.
Tak co? Kde je Tomáš? Kde je Tomáš?
Vždyť tady měl být a potom že máme jít na tu horskou dráhu...
Skryté titulky: Věra Kotlínová Česká televize, 2008