Dozvíte se, čím se Čtyřlístku podařilo přelstít
normalizační cenzuru. Z jakého důvodu
komunisté zakázali komiks na dlouhých sedm let.
A proč kreslíř a duchovní otec Zeleného Raoula Štěpán Mareš
dodnes miluje Fifinku.
Čtyřlístek zažíval největší slávu v 70. a 80. letech.
Přitom původně měl být jen jedním sešitem.
Úspěch byl ale natolik velký, že začal vycházet
jako knihovnička osmkrát do roka. Žádné jiné veselé obrázkové čtení,
jak se tehdy komiksu Čtyřlístek muselo říkat,
takového výsadního zacházení nedosáhlo.
Tam vzniklo cosi, co je nepochopitelné.
To, co odstartovalo Čtyřlístek, byl velký zájem dětí.
Obchodníci, kteří byli velice opatrní na peníze,
najednou přišli a řekli, že by chtěli další pokračování.
Tenkrát děti v tomhle byly chudáci. Ony seriály neměly.
Proto také ten Čtyřlístek asi tak zabral.
Právě zde v Panoramě, nakladatelství ÚV KSČ,
vycházel Čtyřlístek od roku 1978. I když se nakladatelství
do jeho obsahu snažilo několikrát zasáhnout,
Čtyřlístek se vždy ubránil tím, že je určen pro nejmenší.
Pokusy, aby vstoupili do Pionýra nebo šli na průvod...
Ten První máj, že si člověk vzpomene.
Pokusů, aby se angažovali, bylo. Na to byla jednoduchá odpověď.
Prase. Bobík nás zachraňoval vždycky.
Já jsem ze začátku Jardu dost proklínala,
protože čtyři postavy... Výborná je do komiksu
jedna postava, které se střídají partneři, protihráči.
Dobré jsou postavy dvě, které buď jsou proti sobě,
nebo jsou spolu, ale udržet na devíti stránkách čtyři postavy,
jak nějakého chvíli vynecháte, tak už děti píší, že je ukřivděný.
Ze začátku jsem říkala: Ježíšikriste, to je moc.
Bobík by si zasloužil metál.
To máte takhle u těch dětí, to jsou věčně platné pravdy.
Nos do rukávů se neutírá, na kamaráda se nežaluje.
Podtrhnout někoho je svinstvo. To platí za jakéhokoliv režimu.
Tohle nám nikdo nebránil dělat.
Všimněte si, že Čtyřlístek se za celých čtyřicet let
nepodrazili, nezatloukali se do země.
Dělám ho ještě ráda, pokud můžu, tak sem tam,
protože je naprosto slušný. Je to jeden seriál,
který můžete děcku dát, aniž byste si ho předem přečetl.
Samozřejmě, na Čtyřlístku jsem vyrostl.
Přiznám se, jak jsem říkal, je mi třicet pět. Nebo kolik mi je?
Třicet šest mi bude. Dodnes si ho kupuji.
Sleduji pozorně, jak se má moje milovaná Fifinka a Myšpulín,
protože na toho jsem vždycky sázel.
To je takový ten boss v tom domě.
Já jsem už jako malý kluk v pěti nebo v šesti letech
nad Fifinkou přemýšlel, takže mě vždycky trápilo to,
proč pan Jaroslav Němeček, kterého jsem obdivoval
a obdivuji dodneška, nenakreslí Fifinku ve spodním prádle.
Nad tím jsem přemýšlel už v pěti či v šesti letech.
Celá léta jsem si to představoval, vybavoval,
až jsem si ten sen splnil sám, že jsem si Fifinku nakreslil já
ve spodním prádle, má bílá tanga.
Myslím si, že takhle by Fifinka mohla vypadat.
Ve stejném roce jako se v Československu zrodil Čtyřlístek,
narodil se ve Spojených státech pes jménem Scooby Doo.
U nás v roce 1969 po vítězství československých hokejistů
nad týmem Sovětského svazu propukly protisovětské demonstrace.
Ty posloužily jako záminka k tvrdšímu postupu
komunistického režimu vůči proreformním silám.
Na náměstí v Jihlavě se upálil na protest proti okupaci
Československa vojsky Varšavské smlouvy úředník Evžen Plocek,
který na následky popálenin zemřel.
Patří mezi ikony československého komiksu.
V roce 1956 spoluzakládal časopis ABC
a sám je autorem více než čtyřiceti komiksů.
Od kultovních Strážců přes Kruanova dobrodružství
až po Dobyvatele hlubin.
Tady máte spoustu ročníků "Ábíčka“, tam jsou všude komiksy.
Tadyhle máte velké knihy komiksů, nahoře zase "Ábíčka“.
Víte, 35 ročníků ABC, to je, jak vidíte, skoro několik metrů.
Byly to i Tomanovy příběhy, které prolomily
sedmiletý komunistický zákaz komiksu jako buržoazního přežitku.
Platil od roku 1950 do vzniku "Ábíčka“.
Kompromisům se ale časopis
ani jeho pozdější šéfredaktor Toman nevyhnuli.
Tohle je Za tajemstvím hlubin. To byl komiks,
který měl to štěstí, že se české děti vydaly
do Sovětského svazu, takže v podstatě
proti tomu nikdo nic nemohl mít. Víte, ona tehdy byla taková doba,
my jsme vycházeli od roku 1957, že se teprve bojovalo
o uznání komiksu jako literárního žánru.
Když je dobrá báseň, špatná báseň, dobrý román, špatný román,
tak zrovna tak i komiks.
Co vám vyčítali tehdy kritici?
Samozřejmě tehdy byla doba studené války,
tak říkali, že to je ideologická diverze.
Oni za to mohli trochu i sami Američané,
protože jejich komiksy, které vycházely,
byly plné válečných dobrodružství a takových těch nerváků.
Komunistický postoj ke komiksu dobře vystihuje v 50. letech
přední spisovatel Ludvík Aškenazy. Komiks byl podle něj
velký celoamerický byznys, který píší grafomani bez zábran.
Pro pohádkové zisky bylo třeba jen vagonu laciného papíru
a znalosti periferie dětské duše. Podobný postoj měl režim
i k řadě prvorepublikových časopisů.
Skončit musel Junák i poválečný Vpřed.
Třeba před námi už existoval časopis Pionýr, měsíčník.
To bylo poté, co byly zrušeny časopisy Vpřed,
Junák a Junáci vpřed, tak se to všechno jmenovalo.
Zrodily se Pionýrské noviny a začala se rodit
potom celá série našich časopisů: Pionýr, Ohníček,
Mateřídouška, později Sluníčko, ABC, Pionýrská stezka.
A zrovna tak Sedmička, která nahradila Pionýrské noviny.
V těchto časopisech se komiksy začaly objevovat.
Já vám řeknu takovou malou příhodu. Když mi k šedesátinám předával
tehdejší pan tajemník Fojtík Řád práce,
tak básnil o tom, jaký jsme skvělý časopis,
že ho musí nosit svému vnukovi. My jsme dělali takové ty věci,
které jsme museli. Bože můj, měl být nějaký sjezd,
mělo být nějaké výročí, tak reportáž,
kterou bychom udělali třeba z nějaké zajímavé továrny,
tak se tam přifařil znáček toho sjezdu nebo toho výročí
a už to byl angažovaný materiál. Český komiks byl jiný než západní.
Dětský komiks a la Rychlé šípy, Moji strážci, Modrá pětka ve Stezce
a další časopisy, které podobné klukovské i holčičí seriály tiskly,
to všechno byla specifika, která se ve světě moc nenosí.
Sci-fi seriály byly měkčí, žádné tak velikánské trháky,
mordy, spousta krve. My jsme byli zkrátka český.
Já nevím, jak to vyjádřit. Zkrátka byli jsme český.
Já jsem asi ve svých dvanácti letech v roce 1984
našel doma na Vysočině na půdě v nějaké krabici starý časopis
z roku 1968. Tam jsem našel asi dvacet černobílých stran
připravovaného komiksu Káji Saudka.
Tento seriál se jmenoval Muriel a andělé.
Jak jsem do té doby miloval Čtyřlístek
a nepřestal jsem ho milovat, tak tohleto bylo jako blesk
z čistého nebe, jako když mi někdo dá obrovskou pánví do hlavy,
ale v dobrém slova smyslu. Já jsem si říkal,
že se s tím Kájou Saudkem musím potkat, že ho musím poznat.
Nevěděl jsem tehdy, kde ho hledat,
jestli kreslí nebo nekreslí. Napsal jsem tehdy dopis
do onoho časopisu do rubriky Vaše dopisy v koši nekončí
pro Káju Saudka a poprosil jsem je,
jestli by nebyli tak laskavi a nepředali můj dopis jemu,
jestli náhodou na něj nemají někde spojení.
Asi až po roce, to mi bylo třináct, mi přišla od Káji Saudka odpověď,
že dopis se někde toulal, on se mezitím stěhoval.
Z Mladého světa ho našli a dopis ho dostihl.
On mi odpověděl, pozval mě k sobě a od té doby jsem za ním jezdil.
Samozřejmě, téměř mi plakal na rameni
a říkal mi, že to bylo pro něj hrozné utrpení
dělat něco takového, ale že nebyla jiná možnost,
jak se tehdy živit jako kreslíř komiksů.
On tam dokázal tehdy propašovat i vtip.
Nikdo z cenzorů si toho nevšiml. Tam byly třeba
v některých obrázcích davy lidí a ti lidé byli ztvárněni
jako neuvěřitelní žebráci, chudáci, obludy, zrůdy.
Dokázal tam i přesto vnést svoji saudkovskou kresbu,
ten pohled na ten svět, tu satiru.
Na konci 60. let vycházely komiksy celkem bez zábran.
Přebíraly se zahraniční komiksy. V 70. letech to přituhlo.
Komiks skutečně kopíroval atmosféru doby.
Snad nejznámějším případem využití komiksových postaviček
k propagandě je Ferda mravenec Ondřeje Sekory.
Bývalý autor Lidových novin, kterého věznili nacisté,
se propůjčil komunistické propagandě v 50. letech.
Podle odborníků se ale propaganda často minula účinkem.
Ve spojení s komiksem totiž mohla vypadat jako výsměch.
Jednou na začátku Ferda mravenec tahá kamarády z postelí a volá:
Vstávat, kluci, pětiletka, proženem vám trochu lejtka.
Tehdy se mraveniště skvěle hodilo jako zástupný symbol
dělnického státu, kde všichni musejí tvrdě pracovat
a dřít jako ti mravenečci. Otázka je,
do jaké míry to Sekora mínil vážně.
Jestli někdo v komiksovém kreslení v období normalizace
vyčníval, pak to byl Kája Saudek. Jeho Majora Zemana
nakonec ideologičtí pracovníci zastavili sami.
Řekl bych, že se tímhle komiksem pokusil vrátit a trochu etablovat.
Nejspíš si řekl, Major Zeman, takový echtkomunistický seriál,
tam už snad nemůže být problém. Ale problém nastal.
Speciálně přestřelku mezi majorem Zemanem a jedním záškodníkem
pojal tak dramaticky, že to vyděsilo cenzory.
Skryté titulky: Věra Kotlínová Česká televize, 2008