My se dnes vydáme do doby, kdy se na hlavách vlnily trvalé,
nosily se příčesy a drdoly vycpávaly vatou.
Předkládáme vám socialistické účesy.
Víte, jak se dělá pořádná trvalá a proč byla takovým hitem?
Kolik dávala za kadeřníka televizní hlasatelka Marie Tomsová?
Jaroslav Hutka prozradí, kde vznikl název pro máničky.
Každá doba má své idoly a správný idol musí být vždy in.
Co všechno podstupují ženy pro to, aby jejich účes byl dokonalý?
Přesvědčili jsme se o tom na vlastní kůži,
jak se vyrábí účes z padesátých let.
V padesátých letech byl takový velký převrat,
kdy se začala provádět chemická preparace,
tzv. studená vlna, takže každá zákaznice
v podstatě měla kudrnaté vlasy. Tenkrát ženy byly víc
naučené chodit ke kadeřníkovi. Vždy jednou za týden
přišly na vodovou ondulaci, nechat si umýt vlasy
a ten týden v pohodě jim účes vydržel.
V šedesátých letech to začínaly být hodně vytupírované účesy,
dlouhé vlasy, příčesky se nosily,
umělé vlasové doplňky, prodlužovaly se
těmi příčesky délky vlasů, v podstatě takové velké hlavy.
Trendy vesměs určoval západní svět.
V pražské Lucerně byl dnes dopoledne zahájen
již 13. mezinárodní festival účesové tvorby.
Festival je ojedinělý tím, že zde dochází ke konfrontaci
současné účesové módy z celé Evropy.
Já jsem se teď proměnila v neskutečný retrokousek
z padesátých let a musím říci, že si připadám hrozně.
Člověk už na takovou módu není zvyklý,
ale ono se to určitě jednou zase vrátí.
Velká část československé populace
se začátkem osmdesátých let proměnila v chodící trvalé.
Co se ale v roce 1981 odehrávalo za našimi hranicemi?
Kratší sestřih s jemnou vlnou zvolila lady Diana
pro svůj svatební den.
Hustá kštice bývalé hollywoodské hvězdy
a později amerického prezidenta Ronalda Reagana přežila i atentát.
Hůř na tom byl ustupující porost polského generála Jaruzelského
a ještě hůř samotní Poláci, když v roce 1981
vyhlásil výjimečný stav.
Zachytila vás trvalá?
Ta mě zachytila vehementně, vlastně jsem nosila pořád trvalou.
Šla jsem na trvalou, kdy to bylo ještě na ty dráty.
To byla hrůza.
Triky kadeřníků neznaly meze. V drogeriích nic nebylo.
Tužilo se pivem. Příliš řídká barva na vlasy,
která tekla po obličeji, stačila zahustit moukou.
Pro skvělý modrý přeliv postačilo přimíchat inkoust,
a když zákazník odcházel i s obarvenou pokožkou,
popel z cigaret ji dokonale setřel.
Maruško, ty jsi udělala úspěšně konkurz na hlasatelku
Československé televize v roce 1976.
Pamatuješ si ještě, když jsi přišla jako holka z ulice,
jaký jsi měla účes a jak se změnil, když jsi začala hlásit?
Samozřejmě, já jsem byla přírodní typ, který se moc nelíčil.
Když jsem šla na konkurz, tak jsem usoudila,
že takhle bych asi neuspěla, tak jsem šla
do renomovaného pražského kadeřnictví.
Nechala jsem se ostříhat. Možná i díky tomu účesu
-jsem u konkurzu uspěla. -Pamatuješ si ještě,
kolik jsi v tom renomovaném kadeřnictví zaplatila?
Tak to už si teda vůbec nepamatuji,
ale určitě to bylo desetinásobně méně, než bychom zaplatili dnes.
Třeba si budeš pamatovat, kolikrát jsi za dobu,
co jsi byla v hlasatelně, změnila účes, změnila barvu.
Mockrát, já jsem byla velký experimentátor,
až mi to Jana Fořtová vyčítala. Říkala, když ty účesy pořád měníš,
ten divák si tě nezafixuje, ten divák tě nepozná.
Nedělej to!
Ale já jsem experimentovala s barvou, se střihem,
takže jsem měla tady příčes na jedné straně,
jindy zas příčes až tady, jindy jsem se nechala
úplně nakrátko ostříhat.
To se mohl televizní náměstek zbláznit, málem mě vyhodili.
Oni tě chtěli vyhodit za to, že ses ostříhala?
Distanc jsem měla do té doby, než mi vlasy dorostly.
Jak dlouho takový účes, který vznikl v televizní maskérně,
-musel vydržet? -V podstatě celý den.
Maskérky na nás měly dost času, zpracovávaly nás až hodinu,
aby to opravdu na obrazovce vypadalo co k čemu,
každý vlásek na svém místě, neustále jsme se přepudrovávaly,
přetupírovávaly, přelakovávaly, takže to byl na hlavě "beton".
To bylo v Československé televizi, kde to muselo být všechno uhlazené.
Ale jinak to byli právě pánové, kteří nosívali extravagantní účesy
v běžném životě, a ty hýbaly dobou. Podívejte se.
I pány zasáhly různé módní vlny.
Od krátkých uniformních vlasů v padesátých letech
si prošli divokými šedesátými roky s vlnou hippies a beatlemánie.
Měli dlouhé vlasy, taky mikáda,
polodlouhé účesy, tajně si barvili vlasy.
A trvalá? V osmdesátých letech neminula ani muže.
-Kluci hodně nosili trvalé. -Kluci také nosili trvalé?
No jistě. Můj syn si také dal jednu.
-Takové kudrlinky měl? -No jistě.
-A nosil by to ještě dneska? -Ne. Teď chodí dohola.
Myslím, že pánové by měli mít jeden účes a o ozdobu hlavy se nestarat.
Dřív byli zarostlí, mastní, oškliví, dneska jsou hezčí.
Ten hlavní zlom bychom dali do počátku šedesátých let.
Když to řeknu v heslech, tak období vznikajících hippies
a Beatles a tak dále. Najednou se objevují
postupně polodlouhé vlasy a delší vlasy.
V sedmdesátých a osmdesátých letech
je zaplaťpánbůh ta situace, že se odkláníme od uniformity.
Byli to zejména pánové, pro které nebyla
jejich kštice jen pokladem. Být totiž tzv. mánička
v šedesátých letech nebo začátkem osmdesátých třeba pankáč,
to nebyl jen jiný účes, ale jasný signál postoje k režimu.
Když mánička potkala někde máničku, tak věděli,
že jsou ze stejného prostředí a že poslouchají stejnou muziku.
Koncem šedesátých let šlo o to, být hodně divoký.
Hlavně tady dlouhé vlasy znamenaly: já vám na to tady kašlu.
Kouří marihuanu, užívají narkotika, LSD. Jaká je to tedy mládež?
Policajti vás normálně pronásledovali.
Mánička, to bylo štvané zvíře. Jsou popsané máničky v historii
pražských mániček, které chodily jen postranními ulicemi
a vycházely jenom v noci, měly vlasy zastrkané za límce
a pod čepicemi. Šlo o to, se vyhnout policii.
Vyhýbat se policii museli v osmdesátých letech i pankáči.
Měli smůlu. Jiný účes v socialistickém Československu
pořád ještě znamenal mít problémy.
My jsme ani nebyli nějak politicky ze začátku,
ale pak, když tě fízlové dusí, tak už jim nechceš udělat
tu radost, aby ses na to vykašlal, že jo?
Na nás pokřikovali, že jsme teplouši, Travoltové nebo blbci.
Když jsi potkal policajta, tak tě většinou sebral.
Existovaly ale různé finty, jak se dalo s dlouhými vlasy žít.
Máničkám se dokonce vystavovala fiktivní potvrzení o tom,
že dotyčný hraje ve filmu o narušené mládeži
nebo že má povolení z psychiatrie.
To bylo něco jako recepty nebo nějaké papíry,
které měly doktorské razítko, většinou z psychiatrie,
kde bylo napsáno, že prosíme orgány Veřejné bezpečnosti,
aby tohoto člověka, majitele tohoto potvrzení,
nestříhali, jelikož by mohl třeba spáchat sebevraždu.
Pane Hutko, jak dlouho nosíte dlouhé vlasy?
Dá se říci vlastně tak od roku 1965 - 1966.
V roce 1966 byla přestávka, že jsem si přistříhl vlasy,
protože byly strašné policejní zátahy na vlasy.
Některé lidi sebrali, ostříhali, zmlátili.
Bylo to docela dramatické a nepříjemné na tom bylo to,
že jim obyvatelstvo fandilo, že my jsme působili
jako taková ta špína. Já jsem to zažil na své kůži.
V roce 1966 naši směli jet poprvé do západního Německa.
Vrátili se a já jsem jim v Olomouci šel pomoci na nádraží s kufry.
Otec zaplatil padesát korun pokuty za znečištění nádraží.
Jak vlastně vzniklo slovo mánička?
Vzniklo to vlastně od komunistů jako takový propagandistický pokus
zesměšnit ty vlasy, to musel někdo asi vymyslet jako záměr.
Kdy byste mi ty peníze dal?
Dáme vám je hned, jakmile s námi půjdete k nejbližšímu kadeřníkovi.
Prezentovali to přes Spejbla, Hurvínka a Máničku,
že tam přišel Hurvínek a měl ty vlasy a říkal:
Jé, ty jsi Mánička. On říkal: ne, já jsem Hurvínek.
Taková úplná blbost, kde se mělo zesměšnit,
jak vlasatí nejsou chlapi, ale jsou to máničky.
Zajímavý efekt byl, protože do té chvíle se nevědělo,
jak si říkat, jak tomu říkat. Mělo to opačný efekt,
že ve chvíli, kdy oni řekli mánička,
tak vlastně všichni vlasatí to okamžitě přijali.
Ať je doba, jaká chce, odvážné účesy vždycky budily pozornost.
A na tom se asi hned tak něco nezmění.
Tak takové bylo naše dnešní retro pátrání.
Příště uvidíte, jaké nábytkové stěny za totality letěly.
A také jsme zvědavi na vaše vzpomínky a tipy k natáčení.
Retro tým rád přijede i za vámi. Pište: retroZAVINÁČceskatelevize.cz
Skryté titulky: Věra Kotlínová Česká televize, 2008