Napadlo vás někdy, že samoobsluhy tady nebyly odjakživa?
První předchůdce samoobsluh a hypermarketů vznikl v Americe
v Tennessee v roce 1916.
Jmenoval se Piggly Wiggly a ve znaku měl prasátko.
My se v dnešním Retru podíváme, kde se vzaly samoobsluhy
v socialistickém Československu, proč některé zboží prostě nebylo
a kde nakupovala žena za pultem Jiřina Švorcová.
Matka nebo spíš už babička všech českých super nebo
hypermarketů, samoobsluh a večerek by se letos dožila 53 let.
Narodila se na Žižkově.
Pár minut slávy si ale užila snad jen při svém otevírání.
Tady na Husitské třídě to všechno začalo.
1. června 1955 tu byl otevřen historicky první
samoobslužný obchod v Československu.
Ačkoliv za jistý mezník v historii českého nakupování
toto datum můžeme považovat, pro většinu zákazníků
se nic významného nezměnilo.
Pár regálů, jedna kasa, dva vozíky a pár drátěných košů do ruky.
A kvůli malým prostorům fronta až za roh.
Alespoň tak na první samoobsluhu vzpomínají pamětníci.
V podstatě to byla samoobsluha ve staré zástavbě.
Nebyly to upravené prostory, jako jsou dneska zvykem na sídlištích.
Nebo v těch marketech, jako je to postavené zvlášť.
A hlavně u dveří, tady říkal jeden pán, že tam byly akumulačky.
Takže venku zima, pak člověk chvíli čekal u akumulaček,
kde bylo šílené vedro.
Navíc jsem mluvila s párem, který zažil to otvírání.
Pán s paní.
A pánovi se ta prodejna tak nelíbila,
že na paní čekal vždycky venku, ona přinesla piva a nákup ven
a teprve on jí je odnesl domů, ale dovnitř nikdy nešel.
Nelíbilo se mu tam.
Vajíčka dávali do sáčků.
Pochopitelně donášeli jsme to někdy dost s problémy.
Pytlíkové mléko jsme nosili někdy i v ruce, protože teklo.
Ze začátku to byla vlastně zajímavost,
protože se dostal košík, vybral si, co potřeboval, šel k pokladně.
Ale co já jsem slyšela od lidí, že by z toho byli nadšeni, to ne,
protože v koloniále dostal všechno včetně másla, krájeného másla,
salám, sýry, droždí. Tady ne.
Tady skutečně byly jen základní potraviny, to znamená,
že ten člověk pak musel jít ještě k řezníkovi atd.
Konec pro ni znamenal rok 1990.
Vystřídal ji second hand a teď je tu prodejna nábytku.
Dnes už si na první samoobsluhu v Československu vzpomene málokdo.
Zprávy o otevření první samoobsluhy válcovaly jiné titulky v novinách.
V roce 1955 na okraji Letenské pláně vyrostl
nechvalně známý symbol žulově pevného přátelství Stalinův pomník.
Desetitisíce občanů se začaly shromažďovat
na pražských nábřežích, aby se zúčastnily slavnosti
odhalení pomníku Josefa Vissarionoviče Stalina.
O měsíc později se po vzoru sokolských sletů sjelo
na strahovský stadion půl milionu cvičenců
na velkorysou přehlídku československého socialistického
tělovýchovného hnutí. První spartakiáda byla na světě.
Americké děti se radovaly z otevření parku Disneyland.
Opustil nás geniální Albert Einstein
nebo krásný James Dean. Sovětský svaz si mezitím na Sibiři
odzkoušel explozi dosud největší vodíkové bomby.
Šťastlivci si od roku 1955 mohli zakoupit novou Škodu Spartak.
Skutečný rozkvět československých samoobsluh přišel později.
Každé postavené panelákové sídliště nebo náměstí
mělo svůj středobod. Svoji samoobsluhu,
sámošku nebo samku, jak ji lidé začali přezdívat.
Samoobsluha byla tady, jak je ta veterinární klinika.
Bylo to úžasné, že jsem si mohla vzít košíček
a mohla si koupit, co jste potřebovala, a nemusela jste nikde.
Když tady sídliště vzniklo v roce 1964,
tak jsme chodili tady přes bahno, tady byla všude pole.
Přes bahno jsme chodili na starý Spořilov, na to náměstíčko.
Já si to pamatuji, když se to tady stavělo,
většinou v akci Z, dnes to všechno rozprodali.
A vy jste tady taky pracoval?
No jé, vždyť tady bydlím 45 let, tak si to pamatuji.
-Tady býval zámeček. -Tady býval zámeček?
Jo, to se rozbouralo.
Místo toho se tady postavila ta samoobsluha?
Ano. Všechno v akci Z.
UKÁZKA ZE SERIÁLU ŽENA ZA PULTEM
Paní, nechoďte mi tam bez toho košíku.
Ne, děkuji. Já nejdu nakupovat.
Paní Švorcová, jak vzpomínáte na seriál Žena za pultem?
Otázka naivní. Samozřejmě že dobře a ráda.
Bylo nám tam dobře, rozuměla jsem si s rolí.
Rozuměla jsem si s režisérem, rozuměla jsem si s kameramanem.
Myslím, že jsme tam byli tehdy velmi dobrá a přátelská parta.
V té době se na kus dobrého masa čekalo strašně dlouho ve frontě.
V té době se také neprodávaly třeba banány u nás tak často.
U vás v seriálu to vypadalo, že všeho máte dostatek.
Miláčku, seriál se točil před třiceti lety.
Tehdy jste dostala svíčkovou za sedmdesát korun.
A dostala jste ji. Maso bylo.
Já jsem v té době vyrůstala, bylo mi třináct let.
Vím, že fakt některé věci v obchodě vážně nebyly.
U vás v seriálu to bylo. Jak je to možné?
Já si myslím, že v té době to skutečně bylo běžně.
V následující reportáži se spolu s Evou Kotvovou podíváme,
co to je vlastně za úkol zvyšovat společenskou spotřebu.
V deset hodin dopoledne jsme u velkoprodejny potravin Záře
na Jižním Městě.
Chléb pouze balený a z pečiva jenom špičky.
Se zásobováním pečivem nejsem tady spokojená vůbec,
protože ráno ještě nic není a k večeru už zase nic není.
Je tady míchané pečivo se včerejším a je tady špatné zásobování.
Kam vy jste chodila tehdy nakupovat?
Já se přiznám, že si z té doby nepamatuji na nějakou samoobsluhu,
která by mě okouzlila, ale byla velká lahůdkářství,
jako je zrovna Anděl, U Zoufalýho.
Chodilo se na báječné obložené chlebíčky ve Vodičkově ulici.
Co třeba v obchodě nebylo?
Co byste bývala ráda, ale nebylo?
Nebyla vždycky čočka, rýže byla, brambory byly, máslo bylo,
mléko bylo, chleba byl, šunka byla, uzeniny byly, zelenina byla.
Nebyla taková zelenina, kterou máme dneska.
Nebyla brokolice, ta sem nedošla, ta nebyla v zorném poli.
Dneska brokolice je. Dneska máte takového ovoce
a zeleniny, že nevíte, co to je,
takže si to ani nekoupím, protože nevím, co bych s tím dělala.
Ty vzpomínané banány a mandarinky, já nevím...
Asi jsme tenkrát mysleli na jiné věci
nebo to pro mě nebylo vůbec podstatné,
jestli jsou banány, nebo nejsou banány.
-Víte, že máte krásnou prodejnu? -To koukáte, viďte?
To je krámeček.
To jste u vás určitě neměli, pět pokladen.
Náhodou pět pokladen tam bylo.
-A masnej krám? -Masný krám taky.
Ale podívejte, co máme. My máme zeleninu úplně zvlášť.
Zelenina tam byla docela zvlášť.
Máme tady tři lednice, o mrazácích nemluvě.
Je mi to opravdu líto, ale tam jsme měli čtyři lednice.
Jestli mi řeknete, že jste měli k šatnám sprchu, to mě naštvete.
-Tam instalovali druhou. -Jo?
-A podlahu mramorovou jste měli? -Ne, mramorová podlaha tam nebyla.
To je právě to, co dodává krámu noblesní šmrnc.
Kdybyste měla srovnat tehdejší samoobsluhy a dnešní?
Já jsem vám říkala, že na ty samoobsluhy
nemám žádné zvláštní vzpomínky. Asi byly, ale fakt je jeden,
že samoobsluha je strašný fenomén. Jdete si koupit chleba a mléko
a utratíte tam dvě stovky, protože to z vás ta lákadla vytáhnou.
Koupíte něco, co jste ani nechtěla, možná ani nepotřebovala.
Dnešní samoobsluha a tehdejší, v tom je nějaký rozdíl.
To se budete muset zeptat nějakého pamětníka.
-Já se nepamatuji. -Ale pamatujete.
Že byste na tom byla tak špatně s pamětí, paní Švorcová?
Já si umím pamatovat básničky, ale jinak mám paměť špatnou.
Toto jsou 4 lidé, kteří viděli samoobsluhu z té druhé strany.
Každý z nich s ní prožil nemalou část života,
zažil její každodenní běh a její proměny.
Tyto tři dámy a pan Juračka spojili svůj život
s prodejnami Jednoty na více než třicet let.
Co se vám vybaví jako první věc, když vám řeknu Jednota?
Naše prodejna.
-Ano, je to pravda. -Naše prodejna.
Mně úžasný podnik. Ne, opravdu.
To byl náš druhý domov, protože osm až dvanáct hodin,
i když jsme měly malé děti, tak jsme pracovaly.
K té Jednotě, k té prodejně máme vztah dobrý, kladný.
Jsem rozený družstevník, tak se mi vybaví ty družstevní prodejny,
to budování prvních obchodů v šedesátých letech,
rádoby moderních, přizpůsobených samozřejmě době a režimu,
který tenkrát panoval. Mám na to vzpomínky dobré i špatné.
Třeba pro spotřební družstva byla největší hrůza zajišťovat
takové ty celostátní politické oslavy, jako je třeba 1. máj.
To byla nejsledovanější akce, všichni partajníci šíleli.
Jeden kolega, dokonce to snad zavinilo takové pivní opojení,
zapomněl přiobjednat někde rohlíky a došly na nějaké slavnosti
rohlíky u párků. Vedoucí tajemník na něj řval
tak strašně, že ten člověk, bohužel starší než ten tajemník,
se postavil do pozoru u telefonu.
Zdeněk Juračka začínal jako třiadvacetiletý v roce 1968.
Mimo jiné vedl prodejnu, stal se předsedou Jednoty,
až skončil jako prezident Svazu obchodů.
On i prodavačky Jednoty zažili, co je nedostatkové zboží na krámech.
Pamatuji si, jak jsme jezdívali s vedoucími prodejen
třeba na Slovensko pro televizory. To se jezdilo rovnou do fabriky.
To už jsme věděli, že ten expedient z té fabriky
nebo ten náměstek má rád zrovna tuhle slivovici,
jako třeba z těch Kvasic nebo odněkud,
a tak jsme sháněli různé tyto dárky.
Už tehdy se korumpovalo, ne že se slibovaly hory doly
a vozily se obálky peněz, protože tenkrát na to nebylo
a nebyly na to ani fondy, ale ten nákup byl docela legrační.
Když jsme přijeli a dovezli jsme deset televizorů Orion,
to byla sláva na Jednotě, že jsme dostali 10 televizorů nad plán.
Nedovedete si představit tu radost těch lidí, že toho dosáhli.
-Kde je vlastně brácha? -Šel pro med do Jednoty.
Nebyl tak veliký sortiment, takže se regály musely něčím naplnit.
Místo třiceti čísel byl třeba metr toho samého zboží.
Třeba mandle byly přídělové.
Uherák, čabajka, teda z toho masného sortimentu.
Svíčková, panenky, dneska samozřejmě je všechno.
Samozřejmě lepší zboží. To, co bylo v Tuzexu.
Tenkrát ti lidé byli trpělivější.
Mně to připadalo trošku jako v Rusku.
Já jsem byl na Celinách na brigádě a tam se stála fronta
na chleba a na vodku. Nepřivezli jeden den chleba,
tak ta fronta tam stála šest hodin a příští den tam stála znovu.
Možná spousta lidí si myslí, že Jednota, Včela,
všechny tyto krámy vznikly za socialismu.
Máte bohužel pravdu, my jsme dostali nálepku toho socialismu.
Spotřební družstevnictví vzniklo v 19. století,
někdy kolem roku 1870, kdy se zakládaly
tzv. První dělnické potravní spolky. Tak se to jmenovalo.
To se sešlo pár lidí, kteří řekli: My nebudeme dávat peníze "Židovi“,
protože nás bere na hůl. Založíme si vlastní prodejnu.
A skutečně postavili si prodejnu, potom prodejny pospojovali
v regionech, také se ta družstva tak jmenovala, třeba Svépomoc.
Tehdy už vznikaly konzumy, tehdy to byly konzumní spolky.
Od té doby se to rozvíjelo s tím, že si zakládali
velkoobchodní společnosti, zřídili si své pekárny,
velkoobchody s ovocem a zeleninou.
Třeba za doby první republiky družstva jenom kvetla.
Dnes se hodně dbá na to, aby zboží bylo v určité výšce regálu,
aby zákazník na něj dobře viděl. Dbalo se na to i tehdy?
Ne tolik, protože nebyl takový výběr, nebylo tolik značek.
Jestliže někde byla mouka, tak bylo dvacet pytlíků stejné mouky.
Umisťovat ji tak nebo onak bylo v podstatě jedno.
Jak to bylo tehdy s průzkumem trhu?
Ten existoval, dokonce velice dobrý.
Řekla bych, že byl možná metodicky propracovanější než dnes.
Výzkumný ústav obchodu existoval po celou dobu.
Ten zanikl až za dob raného kapitalismu v Čechách.
Skutečně vytvářel metodicky velice dobré výzkumy.
Bohužel se podle nich téměř nikdo neřídil.
Vzpomínám si na jednu velice hezkou věc,
kdy tehdejší prezident či první tajemník pan Gustáv Husák
ve svém oficiálním projevu, skutečně to byl projev,
který byl před celým národem, slíbil, že budou dámské kalhotky,
protože to bylo jedno z nedostatkových zboží.
Jak se vůbec komunisté dívali na nakupování?
Oni nechtěli podporovat v lidech takový konzumní způsob života.
Ne, to je dáno celkovou ideologií,
kde naopak to bylo kritizováno, že se lidé ženou pouze za konzumem
a že tady socialistický člověk má zcela jiné ideály,
zcela jiné cíle, což je skutečně v základu té ideologie.
Kromě toho řadu toho zboží nedokázali nabídnout,
protože koruna nebyla směnitelná, takže ten hlad
po zahraničních výrobcích samozřejmě nebyl uspokojen.
Také se to projevilo v tom, že po roce 1989 se lidé
velice vrhli na zahraniční zboží, protože to najednou
pro ně bylo barevné, pestré, něco, co předtím neměli.
V socialistické samoobsluze jste zkrátka některé zboží
čas od času nedostali. Třeba toaletní papír.
Nebo hroznové víno, prášek do pečiva.
Ale proč vlastně?
Stojí za tím centrální plánované hospodářství.
To bylo dominantně státní. Dnes zhruba 95 % výrobků,
které se objeví na trhu, vznikne v soukromých společnostech.
V centrálně plánovaném hospodářství to bylo naopak.
Téměř 100 % vyráběly firmy vlastněné státem.
V socialistické ekonomice byl vymazán trh.
Strašnou výhodou trhu je, že je schopen velice rychle
identifikovat poptávku klientů, tuto poptávku prostřednictvím
pružného cenového mechanismu přenést na stranu výrobců
a výrobci, pokud nejsou limitováni technologicky nebo jinak finančně,
tak jsou schopni na poptávku velmi pružně reagovat.
Zatímco dnes si obchody konkurují nižšími cenami,
před rokem 1989 jsme byli zvyklí,
že jeden druh zboží stál dlouhou dobu stejnou cenu.
Když mi bylo šest na začátku sedmdesátých let,
tak cukr stál 7,30 za kilogram, a když přišla revoluce v roce 1989,
tak stál stále 7,30 za kilogram. Tehdy všechno bylo plánováno
na úrovni celého státu a bylo to plánováno
na dobu až pěti let, protože tzv. pětiletka
byla základem systému státního plánování.
Ono je těžké předvídat, jaké potřeby
na spotřebitelském trhu budu mít za pět let.
Takže výsledkem tohoto všeho bylo to,
že na tzv. oficiálním nebo legálním trhu existoval
trvalý převis poptávky, to znamená zájem zákazníků,
obyvatel po tom, aby nakupovali určité zboží
a určité služby, trvale převyšoval jeho nabídku.
Kdo ale určoval ceny a řídil tento systém?
Od toho byla Státní plánovací komise.
Fungovala na základě příkazů
z Ústředního výboru Komunistické strany Československa.
Naše hospodářská a vědeckotechnická spolupráce
se Sovětským svazem je nosným pilířem
rozvoje československé ekonomiky.
Zajišťuje nám stabilitu, jistotu a dlouhodobou perspektivu.
Státní pětiletý plán byl jakýmsi závazným dokumentem
pro jednotlivá ministerstva. Tehdy existovalo strašné množství
tzv. resortních ministerstev - ministerstvo pro lehký průmysl,
ministerstvo pro těžký průmysl,
ministerstvo pro ještě těžší průmysl apod.
Z úrovně těch ministerstev byly položky toho plánu předepisovány
jednotlivým státním podnikům.
Když se řekne nedostatkové zboží, co se vám vybaví?
Když to vezmu od hygienických potřeb přes šťávy.
Ovoce bylo málo, to tropické.
Většinou ovoce, na maso nám vždy dali flaksu,
kterou jsme ani nechtěli, ale byli jsme rádi, že jsme ji dostali.
Nedostatkové bylo všechno, že jo? Když se měla narodit moje dcera,
tak vím, že jsem chodila do řeznictví,
kde byla akorát za výlohou prasečí hlava s citronem,
a ta byla ještě sádrová. Jinak maso žádné.
To bylo třeba dvakrát týdně a pak jsme stáli frontu.
Cokoliv jsem vlastně chtěl, snad s výjimkou
základních potravin, případně základního ošacení,
tak toho jsem se musel vzdát, jako například vzdělání
na slušné zahraniční škole před rokem 1989,
což jsem později doháněl hned poté, co to bylo možné.
Proč se nějak ten systém nepoučil?
Ti hlavouni se nějakým způsobem poučovali
a velmi pozvolným způsobem do něj vkládali,
tzv. implementovali určité omezené tržní prvky.
To, aby se z něj poučili totálně, by bylo popření jejich ideologie.
To si samozřejmě nemohli dovolit.
Oni sami samozřejmě v tomto systému de facto nežili.
Pro ně byl dostatek všeho, takže ti klíčoví rozhodovatelé
neměli dennodenní potřeby stání ve frontách
na elementární zboží nebo služby. Za druhé byli ideologicky
tak ovlivněni a tak "postiženi“, že si z důvodu existence toho,
že se vydali nějakým směrem, nemohli dovolit říci si
nebo přiznat si, že cesta, kterou se vydali
a kterou zblbli v podstatě národ, je cesta špatná.
Fronty na nedostatkové zboží stáli i Poláci.
Jaká byla osmdesátá léta v sousedním Polsku?
Lidé si ještě pamatovali výjimečný stav.
Pokud chtěli něco koupit, měli nemalé problémy.
Platil totiž přídělový systém, a když jste chtěli maso,
cukr anebo třeba i boty, museli jste mít lístky.
V obchodech nebylo nic.
Mnohdy jen dlouhé regály plné octu, někdy hořčice.
Když se objevily klobásy, za chvíli byly pryč.
Nic jsme nemohli koupit, nic se nedalo sehnat.
V nekonečných frontách Poláci trávili hodně času.
Celou noc se stálo, v rodině jsme se vyměňovali.
Nejdéle jsme ve frontě na pračku stáli dva dny.
Na pracovištích si každý dospělý vyzvedl bloček
s lístky na jednotlivé produkty. Za měsíc mohl spotřebovat
jen přidělené množství. Těžce pracující měl nárok
na více masa, student měl menší porci.
Často docházelo k výměně lístků.
Za půl kila hovězího s kostí jste třeba získali kilo párků.
Maso, mouka, boty, oblečení, benzin, alkohol i cigarety.
To vše a mnoho jiných věcí bylo na lístky.
Benzin si majitelé aut schovávali na léto,
aby mohli jet na dovolenou. Kdo benzin nepotřeboval,
lístky vyměnil třeba za příděl kávy.
Kvetla domácí tajná výroba alkoholických nápojů.
Krize v Polsku byla na vrcholu.
Samoobsluhy jsou specifickými stavbami.
Co na ně říkají architekti? A co když se v nich dá i bydlet?
Tak kde to vlastně jsme?
Teď se nacházíme na sídlišti Lesná.
Jak už název napovídá, mělo by být zajímavé tím,
že je tady hodně stromů. Zástavba je ze šedesátých let,
kdy to byl jakýsi ideál nového města.
To nebylo normální sídliště té komunistické doby.
Ne, to byl první pokus o vytvoření jakéhosi nového sídliště,
protože předtím byly objekty nebo části měst,
které se stavěly, tehdy se tomu říkalo sorela,
socialistický realismus, které spíše respektovaly
tu původní strukturu měst, kdežto Lesná přišla s něčím novým.
Postavit domy do volné přírody do zeleně.
Tady je teď úplně zbrusu nová budova.
Ta tady asi nestála, viďte?
Tady na tom místě stálo obchodně-společenské centrum,
kterých bylo asi šest v sídlišti, kde byly soustředěné
samoobsluha, hospoda, někde školka.
Po revoluci se tato centra zprivatizovala
a ztratila svůj význam.
Charakteristickým znakem socialistických samoobsluh bylo to,
co bylo charakteristické pro všechny stavby tehdejší doby.
Všechny byly z jedné ruky a na stejné úrovni,
ať už se jednalo o samoobsluhy nebo o byty, o školy, o všechno.
Po revoluci v roce 1989 se kvalitativní nůžky rozevřely.
To znamená, že dneska vznikají obchodní prostory různých diskontů,
které jsou na mnohem nižší úrovni, technicky nebo architektonicky,
než byly tehdejší samoobsluhy, ale na druhou stranu jsou obchody
a obchodní prostory, které jsou mnohem kvalitnější,
jsou dražší, promyšlenější, člověk tedy má možnost si vybrat.
-Takhle to vypadalo na začátku? -Ano.
Toto je původní stará samoobsluha nebo prostor starého centra,
který se potom následně přestavěl.
Ta původní samoobsluha úplně zanikla.
Ta samoobsluha zanikla, zůstal tam jen skelet stavby.
Na ten skelet se přistavěla nová část vlastního projektu.
Zůstala tam část prostor, které jsou určeny
například pro nějaký obchod nebo restauraci atd.
Zbývající část je bytová, ale snažili jsme se tam
udělat novou formu bydlení, to znamená vytvořit uvnitř
toho prostoru jakýsi pavlačový dům.
Samoobsluhy v rámci sídliště projektovaly velké týmy lidí.
Byly to takové bezejmenné týmy lidí.
Často se používaly typové projekty, kdy stejná stavba byla
v Chomutově, v Gottwaldově a v Brně.
Když se řekne socialistická samoobsluha, co si vybavíte?
-Ledňáček za korunu. -Regály, kde byl jeden typ zboží.
Takové strašné trauma z dětství, kdy jsem chodil nakupovat,
když mě maminka poslala, tak mi nejvíc vadilo mléko v sáčku.
Vždycky teklo a hrozně smrdělo.
Takové byly samoobsluhy.
Příště se podíváme na drdoly, trvalé, na máničky i punkáče,
zkrátka na nejrůznější účesy, které jsme nosili.
Jako vždy jsme zvědavi i na vaše zkušenosti.
Takže pište: retro@ceskatelevize.cz.
Skryté titulky: Věra Kotlínová Česká televize, 2008